Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

XVI. FEJEZET

XVII. FEJEZET

XVIII. FEJEZET

UTÓSZÓ

FÜGGELÉK

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bokor Malvin

ÁRPÁDVÉR

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-276-0 EPUB

ISBN 978-963-559-277-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1926

a borító III. Béla király (?1148 – 1196)
arcrekonstrukciója részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

A folyó partján hangos gyermeksereg rikoltozott. Voltak közöttük jobbágyfiúk, de voltak úrigyerekek is. Csak abból lehetett őket egymástól megkülönböztetni, hogy a jobbágygyerekeknek bőrzekéjük volt, az úrfiaknak pedig bársonydolmánykájuk. De sáros, rongyos volt már a kis zeke is, a kis dolmány is.

Nem csoda, mert háborúsdit játszottak. Egyik csapat magyar csapat volt, a másik görög. A magyaroknak nem volt a görögökkel szemben semmi előnyük: mindegyik egyforma hévvel verekedett a maga zászlajáért.

A görögök vezére egy szeplős képű jobbágyfiú volt. Vitézül harcolt, s az izzadság úgy csörgött róla a nagy igyekezetben, mint a vontatólóról.

- Huj, görög, huj!

- Hajrá, magyar! Szűz Mária nevével!

A magyar sereget egy szép növésű úrigyerek vezérelte. Lehetett vagy tizenkét esztendős, de fejjel magasabb volt mindegyik pajtásánál. Az ezüsttel gazdagon kihányt búzavirágszín bársonydolmányán elöl egy éktelen nagy hasadás. Ő is nagy nekibuzdulással harcolt, de a parancsaiban volt valami megfontolt nyugalom, mintha egész életében mást sem csinált volna, mint hogy parancsolt. A feje tartása olyan büszke, mint azoké az arabus paripáké, amelyeket Szentföldet járt kóbor lovagok adogattak el megszorultságukban drága pénzen a magyar nagyuraknak.

Harangszó szállt át a folyóparton. Sok toronyból szólt egyszerre az Angelus: nagy város volt ott. A két nekihevült csapat meg sem hallotta volna, de a magyar vezér csöndességet parancsolt.

- Este van - mondta, keresztet vetve. - Ki-ki menjen haza.

Egy elszánt magyar és egy nekikeseredett görög még mindig egymás hajába akaszkodott, úgy püfölte egymást. A magyar sereg hadnagya odament melléjük, és erős kézzel széjjel választotta őket. Azután nagyon keményen mondta:

- Holnap egyiketek sem jön ki a sereggel. Aki parancsot megvigyázni nem tud, nem katona.

Egyszerre lehűlt, lelohadt a harci kedv. A fiúk összeszedegették a fűben szerte heverő süvegeket. Volt ott összetört toll, letiport paszomány, több mint amennyi kellett. Egyik-másik búsan nézegette a szomorú sorsra jutott vitézi fejdíszét. Lesz nemulass odahaza.

Egy pöttöm fiú is volt a magyar seregben. Pisze orrú, csontos képű, barna arcú kis tatár. Nem volt olyan erős, mint a többi, de úgy marakodott, mint a kölyökkomondor. Most végig húzta a keze fejét az orra alatt és a vezér után lopakodott:

- Gyühetek holnap is, Béla?

A szeplős, akinek igen rossz kedve volt, részben az eldöntetlen ütközet, részben a palacsintává lapult fövege miatt, mérgesen rivallt rá:

- Úgy mondd, hogy nagyságos Béla herceg úr! Te paraszt.

- Hát te mi vagy? - kérdezte nagy nyugalommal a fekete képű. Aztán csakhogy a szeplős arcút bosszantsa, megrángatta a vezéri dolmányt:

- Nagyságos Béla herceg! - kiáltotta csúfolódva.

Azzal elszaladt. Messziről vihogott vissza és ugrált csúfondáros kedvében, csípőre tett kézzel és begörbített lábbal, mint egy fekete kis majom.

A szeplős jobbágyfiú, akinek a szemében alázatos rajongás látszott, ha Bélára pillantott, utána akart volna iramodni. De Béla a vállára tette a kezét:

- Hagyd - mondta csöndesen. - Kicsike.

- Hászen éppen azért...

A kicsi fiút könnyebb megverni, mint a nagyot. Ez egyszer világos. De a szeplős, mikor a játszótársa szép, komoly arcára pillantott, meglátott rajta valamit, ami zavarba hozta. Nem ment a kis gazember után, hanem csöndesen kullogott karcsú pajtása mellett. Maga sem tudta, miért, de szégyenkezett.

Ahogy a dombon felértek, már látszott a folyó. Két partján sűrűn álltak a harci sátorok; egyik oldalon a magyarok, a fehérek, a másikon a bíboros bizánciak.

A fiúk hallgatva loholtak a magyar sátrak felé. Táborozó magyarok fiai voltak valamennyien. Amit ők játszottak, azt csinálták komolyan édesapáik Zimony városának tornyai alatt.

Most csöndesség volt mind a két táborban. Innen-onnan vacsorafüst szállt fel. A Száva nem volt széles ezen a helyen: a magyar paprikásszag ölelkezett a levegőben a fűszeres bor illatával, melyben a bizánciak főzték a gyönge borjút meg a fiatal kecskét.

Egyik sátor felett, amely csak éppen olyan volt, mint a többi, címeres zászló lengett. Béla arrafelé tartott. A szeplős mindenütt a nyomában.

- Ha király lennél, nemessé ütnél? - kérdezte váratlanul.

- Én sohasem leszek király - felelte rá Béla kicsit szomorúan. - Pedig néha az jár az eszemben, hogy én jobban ellátnám az ország baját, mint a bátyám. Én nem félek senkitől, és szeretem a nemes embereket, de a parasztot is szeretem. Bátyám a parasztot lenézi, a nemestől meg fél. Úgy beszélnek vele néha... ha hallanád! Nekem meg a vállamra veregetnek, és nyilat meg szelíd sólymot adnak ajándékba...

Elgondolkodott. Nem ment még be a sátorba, pedig ott álltak előtte. A strázsa szélesen nevetett Bélára, de egyszerre elkomolyodott, és - mert szólnia nem volt szabad - arcfintorgatással jelezte, hogy baj lesz odabent. Béla végignézett a dolmányán és kisfiúsán, nagyon elszomorodott.

- Aj - mondta - a kincstár üres, és én nem tudok a köntösömre vigyázni.

- Befoltozom - szólt valaki mögötte.

Béla hátranézett, bár gondolta, hogy a barát szólt hozzá. Pár napja csak, hogy megint a táborban volt. Mindenki ismerte, de nevén senki nem szólíthatta, mert fogadalomból már régen letette a nevét. Nem volt ez ritka fogadalom: a keresztesek kezdeményezték, hogy névtelenül halhassanak meg Krisztusért és áldozatkészségüket ne szennyezze be a dicsőségvágy. A barát is egyedül Jézusért és az országért akarta végezni a maga munkáját, és névre nem volt szüksége.

Sápadt, sovány ember volt. Még fiatal, de az arca cserzett és ráncos, mintha száz vihar verte volna. A szeme mélyen bent ülő, gondolkodó szem. A szája pedig mosolygó, jóságos.

- Hol tanultál meg varrni, testvér? - kérdezte Béla.

- Hát a kirgiz pusztán, meg a Tarim magasán. Esztendőn át tizenkét hónapig áll ott a hó meg a jég. Ha elszakadt a csuhám, ugyan messziről kellett volna odakiáltani a szolgálót, hogy megvarrja.

- Ne foldoz te nékem, testvér. Ha megszidnak, majd csak kiállom. Csak azt engedd meg, hogy holdvilággal kibújjak a sátorból és idejöjjek hozzád. Várj az erdő szélén, és mesélj nekem az idegen országokról, amelyeket megjártál.

A barát mosolyogva vonta meg a vállát:

- Gyerek aludjék éjszaka!

- De holnap már tovább mégy.

- Jó, gyere hát.

Semmit sem szeretett annyira, mint a távoli országokról mesélgetni. Éjszakán át sosem aludt - ezt Béla jól tudta, - hanem nagy fáradsággal a betűket rótta arról, amit messze Ázsiában látott, és amit rajta kívül még nem látott emberi szem. Vagy ha igen, akkor sem beszélhetett róla, mert amerre a barát járt, az, ha nem is volt vendégszerető vidék, de annál vendégmarasztalóbb volt. A barna csuhás, mosolygós szerzetest azonban ez ideig nem bántották sem a gonosz vadak, sem a gonosz emberek.

A szeplős gyerek egy szót sem szólt közbe. Hanem azért tudta, hogy éjjelre ő is ott fog ülni a holdvilágnál, a barna csuha tövében. Ahol Béla járt, ott kellett lennie neki is, ez egyszer minden magyarázat nélkül is világos volt. Béla most bement a királyi sátorba. Belülről két részre osztották a szellős lakóhelyet. Elöl a fiatal király lakott, hátul pedig a királyné meg a kis királyfiú.

Eufrozina királyné az ágyán feküdt. Gyakran nem tudott felkelni naphosszat. Valami ismeretlen betegség kínozta, amelyen sem a magyar, sem a külországi orvosok nem tudtak segíteni. Most is ott ült mellette az ápoló apáca, és szigorúan ráintett Bélára, hogy maradjon csendben. A királyasszony ezt a fiát nem szerette úgy, mit a másikat. Lehet, mert az ő születése óta betegeskedett folytonosan. Azóta fogyott, mint a gyertya. De az is lehet, hogy azóta élt benne az a titokzatos idegenkedés az élénk és erős gyermektől, amióta a legkisebb fia, kedvence, a kékszemű Árpád meghalt a karjaiban. Van ez így anyáknál: a halott gyermek miatt meggyűlölik az élőt. Ha még ez is beteges lett volna: ha félteni kellett volna, ápolgatni, mint ifjabbik bátyját, Gézát, aki a táborba sem jöhetett el, hanem otthon kellett hagyni Esztergomban. Vagy ha olyan szelíd lett volna, mint István, a kis király, félénk, kezes, mindig anyjára szoruló...

Monomakhosz Vladimír leánya férfi lelkű asszony volt a maga idejében, s még így, elgyengülten is uralkodni akart a fián keresztül.

Bélán azonban már egész kicsi kora óta látszott, hogy maga fogja kiásni magának a saját országútját.

A cseh királylány már látott egy-két testvérháborút, mióta a magyarok királynéjának fényes és súlyos koronáját viselte. Most is István vezérnek, a sógorának érdekében táborozott Belgrád alatt a kalandos Mánuel császár, aki örült, ha pártfogását kérte a gyenge, mert így kitombolhatta a saját fölösleges erejét.

Ha Eufrozina nagyasszony Béla fiának a tűzszemébe pillantott, elszédült, és ingadozni látta a szelíd István trónját.

Fáradtan, hidegen intett középső fiának, hogy ne zavarja nyugalmában. A fiú szerette volna édesanyját megcsókolni, de azért nem tett semmi kísérletet, hogy közeledhessék hozzá. Leült egy sarokban, és a mécses gyönge fényénél valami könyvben próbált betűzgetni, mert a kard után az írott betűt kedvelte legjobban.

Jó sokára lecsillapult a beteg fájdalmas nyöszörgése. Az apáca is elbóbiskolt ültében. Béla most felkapott egy sötét tábori köpönyeget, és kisurrant a sátorból. A strázsa megszokhatta a kis királyfi járását-kelését, mert csak arra nézett, de nem szólt.

Végig a sátorutcán ragyogott a holdfény. A városvégen most virágoztak a szilvafák meg a mandulafák. A levegő édes-kesernyés illattal volt tele. A tábor kutyái elkeseredett kórusban ugatták a holdat. Mikor Béla közel ért valamelyikhez, az abbahagyta az ugatást és gyöngéden megszimatolta a kis királyfi kezét, Béla pedig néven szólította valamennyit.

Egészen a tábor szélén erdőcske sötétlett. Csak Béla éles szeme vehette ki, hogy a fák homályában egy még sötétebb folt van: fejre húzott kámzsájú barátcsuha.

A névtelen barát beváltotta a szavát.

Amikor Béla odaért, a szerzetes már javában mesélgetett. A fűben ugyanis ott nyújtózkodott mellette a kis szeplős, aki kéretlenül is természetesnek találta, hogy neki ott a helye, ahol a király fiújának.

- Van ott egy nagy hegy - beszélte éppen a barát. - A neve Karakás. Bizonyosan kőrakásnak akarták mondani, de hát elferdítették valahogyan. Mert, hogy igen szép nagy kőrakás, azt még a vak is látja róla.

- Hát magyarul beszélnek ottan a népek? - kérdezte a szeplős elálmélkodva.

Béla letelepedett a barát mellé. Okosan mondta:

- Persze, magyarul, Gergő öcsém. Merthogy ők a mi eleink. Árpád ősapám valamelyik nagyapja onnan vezette ki a népet. A testvér látta őket a maga szemével.

A barát vidám szeme nevetett:

- Láttam ám. Csakhogy a beszédjüket nagyon nehéz most már megérteni. Azon a környéken olyanféle népek vannak, akik hosszú varkocsot viselnek a fejükön és olyan a nyelvük, akár az ebugatás. Hát aztán hogy azokkal vásároskodnak meg házasodnak, a beszédjük is elkeveredett velük. De hát apáink, ha kivezették őket onnan, jól tették. Mert ennél csúfabb vidék aztán nem lehet már a földnek az ő kerekségén.

Elgondolkozott.

- Azt hinné az ember, abba a zsákba került bele, amiben a szeleket tartják. Van egy szelük, úgy hívják, burána. No, ha az rákezdi, megfagy minden, ami csak élő. Ha meg a másik gyújtja rá a nótáját, aki a nagy sivatagokról jön, hát az annyi homokot hord magával, hogy egy nap alatt eltemet egy egész várost. A lakosok, ha van rá idejük, fölkerekednek, kincsüket, miegymásukat elhagyják, örülnek, ha a gyerekeket meg az állatokat el tudják vezetni.

- Aztán elsöprik a homokot? - kérdezte Gergő kíváncsian.

-Jaj, te kis tökéletlen! Akkora seprű sem volna elég ahhoz, amelyiknek a Karakás tetejéig érne a nyele. Egy nap alatt olyan magasra nő a homok, hogy a házaknak csak a fedele látszik ki belőle. Ha három napig fúj a szél - pedig az fúj négyig is - már nem is látszik, volt-e ott város valaha. Tíz esztendő múlva pedig járkál az ember a sivatagon és nem is gondolná, hogy mélyen a lába alatt van egy város, olyan ép, mint akármelyik, a tűzhelyek megrakva, a szobák szép rendjében, néhol még az állatok is benn vannak az istállóban, a gazda meg a gazdasszony is ott ül az asztal mellett, csak éppen, hogy a tízméteres homok alatt.

Gergő még a száját is eltátotta, úgy elbámult. Béla pedig megkérdezte:

- Miért mégy te mégis újra oda, testvér? Nem örvendesz inkább, hogy hátat fordíthattál ennek az istenverte rossz vidéknek?

A barát szeme úgy ragyogott ki a kámzsája alól, mint két csillag:

- Addig járok én arrafelé, magyarok királyfia, amíg a mi őseinket meg nem találom. Mert, hogy a magyar testvér nélkül áll az egész világon. Minden nemzetnek van itt körülöttünk atyafisága, csak nekünk nincsen. Ha egyszer valami nagy baj jön miránk, árván maradunk. Ha széjjel tépnek, ki fog szánni minket? Mindenki csak a rokonnal tart, nem az idegenekkel. És nekünk nem rokon népünk sem a bizánci, sem a frank, sem a tót, sem a német. Én, ha élek, ha halok, megkeresem a mi testvéreinket, hogy velük lépjünk nagy szövetségre, és a mi országunk elsővé legyen minden nemzetek között.

Gergő száraz fát szedett össze, és tüzet csiholt. A barát a tűz fölé tartotta két sovány kezét. Még ez a két kéz is tele volt lélekkel:

- Meg kell találnom őket - mormogta, nem a gyerekeknek, sokkal inkább magának. - Kell lenni ott a messzi Tibetben senkivel el nem keveredett, tiszta fajtájú magyarnak. Van ott egy icipici patak, úgy hívják, hogy csíra. A fábul való falat úgy nevezik: donga. A sarujukat úgy mondják: csáruk.

Emlékezik a patak, emlékezik a faház, emlékezik még a saru is rájuk, a mi őseinkre. Csak mi ne emlékeznénk?

Gergő elaludt a tűz mellett. Nyitott szájjal feküdt hanyatt, a hold ragyogott valamennyi szeplőjén. Nem nagyon érdekelte, hogyan hívják a cipellőt a Karakás aljában. Neki úgysem volt semmilyen, akár saru a neve, akár csáruk.

Béla herceg nagy fadarabot dobott a tűzre. Füstölve lángolt fel az erdei fatörzs, mint valaha régen az áldozati oltár. Tűnődve nézett a tűzbe:

- Hallod-e, jó testvér, ha megtalálod őseinket, kérdezd meg őket, nincs-e arrafelé valami bitang ország, amelyiknek király kéne? Mert én elmennék hozzájuk, akármilyen szegények, rongyosak, éhesek. Ha homokos vidéken élnek, én élükre állok, elvezetem őket oda, ahol tej meg méz folyik. Ha rongyosak, szerzünk a szomszéd népektől hadban elég kincset, felruházzuk őket. Ha pogányok, megkereszteljük. Ha tudatlanok, viszünk oda a barátokat, megtanítjuk a népet betűvetésre, földmívelésre...

A névtelen barát nagyon szépen nézett most a hercegre:

- Ej, kicsi királyfiú, el-kikívánkozol ebből a szép országból?

A fiú hangja olyan komor volt, mint egy keserűszívű felnőtt emberé, mikor így felelt:

- Inkább lennék király, akár fekete emberek között is, akikről a keresztesek azt mesélik, hogy emberhúst esznek, mint kegyelemből megtűrt, lézengő alattvaló a bátyám palotájában.

- Én mondom neked, Béla királyfi, király leszel te még. Ne menj el a pogányok közé koronát keresni, eljön a korona utánad...

Ünnepies volt a barát hangja. A mélyre húzott kámzsa alól tompán kongott elő a jóslat. Béla már nem egyszer tapasztalta, hogy a mindig vidám és mindig egyszerű bencéstestvér más, mint a többi ember, és nem hiába látott sok olyat, amit rajta kívül soha emberi szem. A nép azt regélte, hogy a poklokat is bejárta és tudja a jövőt. Béla azonban kétkedve kérdezte:

- Honnan mondod ezt ilyen biztosan?

- A szemedből olvastam ki, hercegem. Meg a kezed intéséből, a szemed nézéséből, a fejed hordozásából. A szavad csengéséből. Aki királynak termett, azzal hiába őriztetnek nyájat.

Elhallgatott, mintha már sokat mondott volna. Egyéb sem hiányzott volna, minthogy Eufrozina királyné valamelyik cseh bátyja meghallja ezt a furcsa beszélgetést! Felnézett az égre:

- Éjfél elmúlt, keresni találnak. Mire reggel felébredsz, én már messze járok. Búcsúzóul mondd, mit hozzak, ha visszatérek?

- Ne hozz nekem semmit, csak írj fel mindent egy pergamenre, amit látsz, amit hallasz a mi őseinkről. Azt a pergament hozd el nekem.

- Úgy lesz, Béla királyfi.

II. FEJEZET

Három nap óta fegyverszünet állt be a Száva partján. Ravasz Mánuel, a görögök császára, mit tervez magában, ki tudhatná azt? A magyarokat idegessé tette a nagy csönd odaáltal, a Száva túlsó partján.

Különben sem álltak jól a dolgok idehaza. Most három napja kevély üzenetet küldött követeivel István vezér, aki már egyszer belekóstolt a királykodásba. A hatalom olyan tüzes bot, amelynek íze benne marad az ember szájában. István herceg éjjel is, nappal is királyságról álmodik azóta.

Hát, hiszen, ha csak álmodnék. De nagyon hangosan álmodik. Csatazaj és halálhörgés kíséri az alvajárását, amerre lép.

A magyar táborban mindenfelé Mánuelt szidták. Igen, sok rosszat mondtak el róla, pedig, ha úgy vesszük, közeli rokona volt ő az Árpádoknak. Boldogéletű László király leánya, Piroska volt az édesanyja.

Piroska császárnét Irénének nevezték el odaát, Bizáncban. S ahogy idehaza legendák jártak a szent király hajnalarcú, hajnal nevű lányáról, úgy a kutyaszívű bizánciak sem tudták elfelejteni azt a jóságos asszonyt, aki olyan volt hozzájuk, mintha anyjuk lett volna. Pedig hát a bizáncit még a saját fajtájának sem volt könnyű szívelni.

Mondják, Mánuel sem rajongott túlságosan a maga honfitársaiért. Családja, a Komnénoké, olyan volt, mintha a régi rómaiak felejtették volna itt késő maradékul. Kevélyek voltak, igazszívűek és zordonnyelvűek. Ez pedig egyik sem bizánci nemzeti sajátság.

Ráadásul Mánuelben még a legnemesebb magyar vér is folyt, mely valaha fejedelmet fejedelemmé tehetett: a szent és vitéz László király vére. Viszont a Komnénoktól örökölte féktelen hatalomvágyát, amely egyenes arányban növekedett a belső birodalom gyengülésével. Talán öntudatlanul, talán tudatosan, erős barbárok, fiatalkorú új népek sokaságával akarta életben tartani elvénhedt nemzetét. Azt a kisebbedő kertet, amelyben a régi Róma késő virágai hervadoztak, körül szerette volna venni a nyers pannonok durva kőfalával.

Hogy Istvánnak hívják-e egyébként a magyarok királyát, avagy Lászlónak, Gézának, az alighanem mindegy volt neki.

István vezér azonban - elég balgán - elbizakodott Mánuel kormos szeretetében. Azt merte üzenni a magyarok királyának:

- Szedjed fel, engedetlen alattvaló, a sátoraid fáját és tágulj odébb innen, ahol én meg nem engedtem letelepedned. Ha békével mégy és ezen nyomban, herceg maradsz, és adok neked annyi arany, - ezüstmarhát, hogy testvéreiddel együtt becsületben megélhetsz valahol külső országban. Ha azonban ellenszegülsz, rabom leszel kisöcséiddel, ispánjaiddal és vezéreiddel együtt. Már gyűjtöm az aranyat is, építtetem az ablaktalan tornyot is számotokra. Rajtad múlik, melyiket választod.

Nagy volt hát az elkeseredés a magyarok között, annál is inkább, mert István vezér fenyegetésében volt egy kis valószínűség.

Odaát a bizánci arany: ideát a magyar nyomorúság. Odaát egy zsarnok vasfegyelme, amely kegyetlen erővel tartja féken a nagy hadsereget. Idehaza széthúzás, pártoskodás, csupa okosabbnál okosabb ember, aki mind kiváló tanácsokat ad a gyermekkirálynak, utólag, hogy mit is kellett volna csinálnia. Hogy pedig ennyi okos ember nem fog egy gyönge gyermeknek és egy beteg asszonynak gondolkodás nélkül engedelmeskedni, az ebből a helyzetből nyilván következik.

Egyelőre, okosabbat nem tehetvén, szidták a bizánciak császárát, mint az ördögöt. István követe, egy deresedő, szépfejű magyar, akinek valami sérelme történt egyszer Géza királytól, s azért csatlakozott a fia ellenségeihez, hallgatta nagy nyugalommal, s közben, feleletre várva, nyakalta a tüzes óbort, ahogy belefért.

Béla odaférkőzött a követ közelébe. Egy darabig csak álldogált előtte, és bizonyos elismeréssel szemlélte, hogy emeli a szájához a húszfontos ólomkupát, s le nem teszi addig, amíg egy csepp is van benne.

Utóbb a főúr is észrevette a bámuló szemű fiúcskát, aki egy cseppet sem félt tőle. A nyugalmában volt valami, ami érdekelte.

- Gyere csak errébb, gyerekem - nyúlt a zsebébe. - Mézes pogácsát tarisznyált az útra az anyjukom. De eb eszik, mikor ihatik is. Neked adom.

- Tartsd meg - felelte nyugodtan Béla. - Eláll akár egy holdforgásig. Ha a gazdáddal elbántunk, jó lesz majd a börtönben a patkányokat etetni, hogy ki ne kezdjék a kövér húsodat.

- Héj, aki lelke van! - A főúr nem fortyant fel, inkább elcsodálkozott. A király emberei, akik udvariasságból az asztala mellé ültek ugyan, de nem ittak vele, nevettek. Jól ismerték Béla vakmerő nyelvét és várták, hogy Gábris úr, a követ, egykettőre alul marad. Az öreg azonban egyszer csak megjuhászodott:

- Ej, gyöngül a vén szemem - morogta zavarodottan. - Ez a kevély, barna arc, ez a sólyomszem! Hiszen ez Árpádfi... Kard kell ennek már ma is, meg paripa, nem mézespogácsa.

A régi hűség, a nagy szeretet, amely azért keseredett meg benne annyira, mert olyan igen édes volt valaha, forrón járta át a szívét. Tyű, de gyönyörű egy gyerek! Maga a fiatal László király, ahogy a székesfehérvári templomban lefestették.

- Ülnél ide hozzánk, hercegem! - kérte szinte tisztelettel. - Magyar ember volnék én is. Az én igazságom is csak magyar igazság...

Béla akart volna erre felelni valamit, de aztán eszébe jutott, hogy követtel beszél. Leült az asztal mellé, és a magyar urak helyet szorítottak neki maguk között. Értelmes arca, kevély és nyugodt szeme idősebbnek mutatta a koránál. Szinte úgy tűnt fel, hogy ő itt az első, a legnagyobb.

-Beszélj nekem a nagybátyámról! - szólította fel a követet.

Gábris úr egyet rántott a mentezsinórján. Helyén van a kis herceg nyelve! Egyszerre eszébe jutott mindenkinek, hogy a hatalmas császár, az erős ellenség voltaképpen igen közeli rokon: Lászlónak, a nagynak unokája, édes vére ennek a gyermeknek, aki olyan könnyedén beszél, mintha rokont látogatni jött volna a Száva erdős vidékére.

Megemelte a boroskupáját, és olyan könnyedén ürítette ki, mint ahogyan más lélegzetet vesz.

- Nem tagadhatja meg egyik fajtáját sem - morogta aztán inkább magának.

- Beszélj róla! - kérlelte Béla égő kíváncsisággal. Most már egyedül voltak ők ketten, a követ csak a fiú szemébe nézett: a többiek mintha eltűntek volna előlük.

- Ha az arcát látod, azt hiszed: a dicső László maga áll előtted - tűnődött Gábris úr. - Meg testre nézvést is „válltul fogva mindeneknél magasabb”, mint a László királyrul való ének mondja. A szeme, mint a fekete karbunkulus, nem kell hozzá bizánci ebnek lenni, hogy térdre essék, aki belenéz. A szája meg a Piroska asszonyé... én láttam a drágámat eleget, hogy az Úristen áldja a haló porát is. Ha mosolyog, azt hinnéd, az anyádra nézel... De ha haragszik...

- Ordít, mint a bölény, ugye? - vágott a szavába egy kotnyeles apród.

Az öreg mély megvetéssel mérte végig:

- Hát azt nem, öcsém. Látszik, hogy most vagy kint először a haranglábas faludból. Bizáncban még a paraszt se kiabál, ha dühbe jön. Hallgat az, egye meg a súly, hanem éjjel bemegy az ágyasházába annak, aki megbántotta és megfojtja, mint a görény... Hát még a császár, hogyan kiabálna! Úgy nevelték azt, te tejfelesszájú, mintha templomszobrot akartak volna belőle faragni, nem élő embert. Ott az a nagy császári palota, laknak benne ezren is talán, de azért, ha elmégy mellette, azt hiszed, kripta. Olyan csendben kell lenni a finom bizáncinak.

- Mánuel császár is megöleti titokban, akire megharagszik? - Ezt Béla herceg kérdezte, és a szíve is megállt, úgy várta a feleletet. Mert ő sokat hallott már ellenséges nagybátyjáról. A baráttól is, aki nagy útjára ment tegnap, meg mástól is. És néha azt hitte, két szíve van. Az egyik vadul vert hazája hatalmas ellensége ellen, míg a másik forró rajongással lobogott dicső László unokája, lovagok legendás virága felé.

- Hát, hercegem, megvallvást az igazat, az Bizáncban így szokás a nagyurak hadában is - megvetése jeléül nagyot köpött oldalt. - Kinek ki nincsen a tetszésére, kever valamit az innivalójába, amitül aztán neki lesz igaza. De Mánuel császárban sok a magyar ahhoz, hogy ilyesmit cselekedjen. Szeret ő is felülkerekedni, de úgy, hogy maga is ott legyen a verekedésnél, meg hogy a másiknak is legyen fegyver a kezében. Ha háborúba megy, ott csatázik a legnehezebb helyen, mint az utolsó közlegénye. És még csak páncélinget sem visel.

- Könnyű neki, mikor nem fogja a nyílvessző - vélekedett valaki.

Az öreg nagyot derült erre:

- Kívánom neked, szép öcsém, hogy annyi lyuk legyen a bőrödön százesztendős korodra, mint amennyit Őfelsége mostanáig szerzett. Még hátul is van egy, a nyakában, azt az édes bátyjátul kapta orozva. Persze, nem a maga kezével küldte, de azt aztán igazán nem volt nehéz kitalálni, hogy a gazfi Andronikosz körme van a dologban.

Béla szinte lihegett a felháborodástól:

- Hogyan büntette meg a gonosz ebet a császár?

Gábris bátya elmosolyodott:

- A maga kegyetlen módján. Meg nem ölette, be nem záratta. Csak nem ismeri azóta. Andronikosz ott bolyongott egy darabig a palotában, mint az árnyék. Ha százszor került Mánuel színe elé, hát százegyszer nem vette észre. Utoljára nem bírta tovább, féltette azt a kopasz fejit, hogy valami éri, nem lesz mire tegyék a koronát. Mert ő volt a legidősebb, őt illette volna... de ez hosszú történet. Legvégül térdre vetette magát az öccse előtt, úgy kérte a bocsánatát. Mánuel pedig végig mérte ridegen, és azt mondta:

- Jó ember, ha panaszod van, fordulj a bajoddal udvarmesteremhez. Nékem, sajnos, túlságosan sok a gondom ahhoz, hogy legcsekélyebb alattvalóimmal is magam törődjem... Most már érted-e, hercegem, milyen a Mánuel császár kegyetlensége? Bátyja mérget akart inni akkor éjszaka, alig tudták a hívei kiszedni a kezéből a mérges italt... Kár is volt.

Csöndesség támadt a kerek asztal körül. Ki-ki a maga gondolataival bajlódott. A beállott csöndben Gábris mesélgetett, nem az uraknak, csak jómagának:

- De ha jámbor paraszt jön hozzá, együgyű, amilyen már csak kevés akad Bizáncban, hogy elveszett a juhocskája, meghallgatja, segít neki sopánkodni, és megtéríti a kárát. Ha meghallja, hogy valamelyik elöljáró rosszul bánik a szegény emberekkel, maga terem ott, és lesújt rá, mint a villám. Akit betegség ér, legyen a legkisebb szolgája, a maga kezével kötözgeti, gyógyítja. Tanulta is az orvostudományt, de szent öröksége is néki Istvánról, Lászlóról. Mert, ha a tudományát könyvből szedte is, de a hozzávaló szívet, hogy kezével érjen a beteg paraszt gennyes sebéhez, csak a mi szent királyainktól, azoknak drága sarjától, Piroska-anyjától vehette. Az igazi bizánci szagos kendőt tart az orra alá, ha beteg kerül eleibe és fölemeli a tunikája bársonyszélit, hogy a betegség a földrül rája ne ragadjon. Mánuel pedig a maga királyi tógájára emeli a folyósszemű parasztgyereket, és még azzal sem törődik, ha a beste kölyke kínjában összerugdalja fölséges személyét.

- Nagyon furcsa egy ember lehet - szólt valaki kicsit borízű hangon.

Béla ragyogó szemmel nézett maga elé. Az urak, ha beláthattak volna a homloka mögé, alaposan megijedtek volna.

Mert a kis herceg ezt gondolta magában:

- Holnap meg fogom látogatni a nagybátyámat.

És ő, amit gondolt, azt rendesen meg is cselekedte.

III. FEJEZET

Késő tavaszi déli nap sütött le a görög táborra. Mánuel császár bíborsátorában olyan csönd volt, hogy a legyek zümmögését is meg lehetett hallani. A császár haragos volt. Haragja abban nyilvánult meg, hogy mélységes hallgatásba merült, és a homloka olyan sötét volt, mint a viharfelleg.

Megint megfogtak egy magyart, aki át akart szökni a királyhű táborba. Ezekkel a magyarokkal általában rengeteg volt a baja Mánuel császárnak. Mindegyik a maga feje után akart volna menni, és az engedelmességet csak hírből ismerték. Amellett a szívük állandóan túlfelé vonzotta őket, és ha beszélgettek, nem mertek egymás szemébe nézni. Alig volt nap, hogy a sötétség beálltával egyik-másik ne próbálta volna meg átúszni a Szávát, hogy magyar partra jusson. Nem bánta sem az itteni halálveszedelmet, sem az otthoni szégyent. Büntetéstől, ha egyszer átjutott, nem volt mit tartania, mert odahaza kevesen voltak, és szívesen fogadták a megtérő bűnöst.

Mánuel az előtte való napon kegyetlen halált ígért annak, aki még valaha „árulóvá” lesz. Talán éppen ezzel ingerelte dacosságra azt a keménynyakú, fiatal nemest, aki, ha derekát a kötelékei görnyedésre kényszerítették is, mégis olyan kevélyen tartotta magasra a nyakát, mintha bíró volna ebben a sátorban, nem pedig elítélt.

Mánuel nem is várt tőle megalázkodást. Ismerte a magyarokat, és szerette is őket. Ha szüntelenül viaskodott velük, az két okból történt.

Az egyik ok egészen természetes volt: a bizánci császár hódító vágya, mely vad erővel vonzotta Nyugat felé a rómaiak késő sarjadékait. A másik mélyen rejtőzködött Mánuel szívében.

Komnén Mánuel igazi bizánci volt és igazi Komnén. Hazájának hanyatlását tiszta szemmel látta, és sírt benne a lélek, mikor nemzetére gondolt, melyet elfárasztott a dicsőség és elpuhított a hatalom. Nem tudta elhinni, amit napról-napra kellett látnia: hogy Bizánc haldoklik, csaknem halott. Drága márványpalotái: csak cifra mauzóleumok, illatfelhői: temetési tömjén, virágkoszorús ünnepségei: árnyak jövendő seregét ékesítik. Rothadás könnyű párája lebeg a kék vizek bíborvitorlái felett, s felfigyel a szagra a túlsó partról az ázsiai, vérre, hírre egyaránt szomjas oroszlán.

Mánuel kardot akart adni a száradó kézbe, meggyőződni arról, amit hinnie kellett, hogy a haldokló, óriási császárság elég erős még arra, hogy térdre kényszerítse az ifjú barbárt, aki egyszerű öltözetében alázatosan és ijedten áll véle szemben, de gyermeki karjában acél az erő, és durva köntöse alatt duzzad a fiatalságtól. Bizánc, a nagy hervadó, hadd éreztesse ezzel a nagyramenendő, hibáiban is az államalkotásra való nagy készséget eláruló ifjú nemzettel, hogy ő az úr.

Éreztesse és aztán nyújtson kezet neki, fegyverbarátságra, szent frigyre Mohamed hívei ellen, akik nemsokára döngetni kezdik majd Európa kapuját, hogy vérbe fullasszanak mindent, amit nagy hősök hagytak itt, nálunknál százszor különbek. A rómaiak!

Mánuel szíve dagadt és szeme könnyes lett, ha a rómaiakra gondolt. Ő is római volt. Elmerengett Ciceró és Tacitus könyvein, és magányos sétáin palotája kertjében Ovidiust szavalgatta.

Ilyenkor azt gondolta néha, hogy az ő hivatása új római birodalmat alkotni. Hiszen benne megvolt a római uralkodók minden dicsőségvágya, igazságossága, önzetlensége és hazaszeretete. S hozzá ereiben az a csepp barbár vér is, amely első együgyű fejedelmeiben oly naggyá tette a Várost, hogy királyává lett a világnak.

A magyarok kellettek neki, de ahhoz sok volt benne a bizánci gőg, hogy egyszerűen szövetségre hívja őket. Előbb csak hadd heverjenek a porban: azután majd magához emeli őket. De azt sohase próbálják elfelejteni, hogy Mánuel az úr, és Bizánc, az Urbs, Róma utóda, amely kegyes lehet a szövetséges államokkal szemben, de egyenrangú fél: soha.

Minden, ami a tervével ellenkezett, vad haragra gyújtotta. És Mánuel haragja nem volt tehetetlen mérgelődés. Ezt a szökésen ért magyar paraszt is tapasztalni fogja.

- Törjétek kerékbe! - adta ki a parancsot ridegen. Bekefia Beke - az ifjú, aki megpróbálta, hogy visszajusson elhagyott testvéreihez - olyan közönyösen nézett maga elé, mintha olyan dologról beszélnének, ami nem érdekelheti.

Mánuel nem is várt mást. Ha bizánci lett volna, aki jajgat és könyörög, talán enyhült volna a haragja. Lehet, hogy belerúgott volna és kikorbácsoltatja a táborból, hadd menjen cafatokban lógó hússal azokhoz, akikhez annyira vágyódik. De a magyar hajthatatlan közömbössége az őrjöngésig fokozta dühét.

István vezér, aki királynak szerette címeztetni magát, megpróbált közbe szólni. Őt kissé elbizakodottá tette az, hogy Mánuel az ő érdekében megmozgatta a bizánci sereget. Nem is sejtette, hogy milyen mindegy az ő személye Mánuelnek: még annyit sem számít, mint a vezír figurája a „Sah” nevű perzsiai játékban, amelyet a keresztesek foglyai tanítgattak itthon a zsoldosoknak.

István hát megsimogatta ritkás, szőke szakállát, és udvariasan mondta:

- Azt hiszem, felséges rokonom, megelégedhetnék első ízben egy példás fenyítéssel. A megtévedett vitéz jó katona és...

Elhallgatott, mert a császár háttal fordult feléje és azt hitte, talán nem is hallotta, amit mondott. Jó pár perc múlva ismételte újra:

- Én, István, megválasztott magyar király, a magam nevében kérek kegyelmet e megtévedett ifjúnak.

Mánuel most már megfordult. Barna szeme, amely olyan is tudott lenni, mint a nagyatyjáé, Lászlóé, akinek a szikla is megenyhülve kínálta éltet adó forrását, most kemény volt és átlátszatlan sötét, a száján pedig olyan mosolygás látszott, hogy István vezérnek, bár nem volt félénk ember, megfagyott tőle a vér az ereiben.