Sorozatszerkesztő

Takács M. József

TRUBADÚR ZSEBKÖNYVEK 88.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Horace McCoy: They shoot horses, don’t they?

2020, Serpent’s Tail, London

Fordította Nagy Gergely

Borítóterv Szabó Levente

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© Horace McCoy, 1935

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2025

Hungarian edition © Trubadúr Könyvek Kiadó, 2025

ISBN 978-963-656-069-0

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A vádlott álljon fel…

1

Felálltam. Egy pillanatra megint megjelent a szemem előtt Gloria, ahogy ott ül azon a padon, a mólón. A golyó épp becsapódott a halántékán, még a vér sem fröccsent ki. A pisztoly torkolattüzének villanása megvilágította az arcát. Egyértelmű volt minden. Gloria nyugodtan ült, teljes békében. A becsapódás ereje kicsit elfordította tőlem a fejét; félprofilból láttam az arcát, de annyi azért látszott belőle, meg a szájából, hogy megállapíthassam: mosolyog. Az államügyész tévedett, amikor azt állította az esküdteknek, hogy Gloria szörnyű kínok közt halt meg egyedül, barátok nélkül, és csak brutális gyilkosa volt vele a sötét éjszakában, a Csendes-óceán partján. Nem is tévedhetett volna nagyobbat. Nem szenvedett. Nyugodt és békés volt, mosolygott. Hát akkor hogy szenvedhetett volna? És nem volt barátok nélkül sem.

Én voltam a legeslegjobb barátja. Az egyetlen barátja. Akkor ugyan hogy lehetett volna „barátok nélkül”?

…van bármilyen törvényes akadálya az ítélethirdetésnek?

2

Mit is mondhatnék? …Azok az emberek csak azt tudták, hogy én öltem meg; egyvalaki segíthetett volna rajtam, de az meghalt. Úgyhogy csak álltam, néztem a bíróra, és csóváltam a fejem. Semmi esélyem sem volt.

− Folyamodjon a bíró kegyelméért! – szólt oda nekem Epstein, a védelmemre kirendelt ügyvéd.

− Parancsol? – nézett rá a bíró.

− Bíró úr – felelte Epstein −, a bíróság kegyelméért folyamodunk! Ez a fiú bevallotta, hogy megölte a lányt, de ezzel valójában csak szívességet tett neki…

A bíró az asztalra csapott a kalapácsával, és közben engem nézett.

Mivel az ítélethirdetésnek nincs törvényes akadálya…

3

Vicces volt, ahogy megismerkedtem Gloriával. Ő is a filmiparba akart bekerülni, de ezt csak később tudtam meg. Épp a Paramount Stúdióból sétáltam lefelé a Melrose-on, amikor meghallottam, hogy valaki kiabál: „hé! hé!”, megfordultam. Egy lány rohant felém, és integetett. Megálltam és visszaintegettem. Amikor lihegve és kipirulva mellém ért, akkor láttam, hogy nem is ismerem.

− Szemét busz! – lihegte.

Hátranéztem, és tényleg ott ment a busz, már félsaroknyira volt tőlünk, a Western felé menet.

− Á – mondtam. – Én meg azt hittem, nekem integetsz…

− Minek integetnék neked? – kérdezte.

Elnevettem magam.

− Nem tudom – mondtam. – Erre jössz?

− Hát, akár le is sétálhatok a Westernre – felelte, és sétálva elindultunk.

Így kezdődött ez az egész, és most már nagyon különösnek tűnik. Egyáltalán nem is értem. Rengetegszer átgondoltam, de akkor sem értem. Ez nem gyilkosság volt! Az ember szívességet tesz valakinek, és erre a végén őt is megölik! Mert meg fognak ölni. Pontosan tudom, mit fog mondani a bíró. Látom az arcán, milyen megelégedéssel fogja kimondani, a hátam mögött állók pedig elégedetten fogják hallgatni.

Vegyük például azt a délelőttöt, amikor megismerkedtem Gloriával! Nem éreztem túl jól magam, kicsit még beteg voltam, de azért elmentem a Paramountba, mert von Sternberg éppen egy orosz filmet csinált, és azt hittem, talán kapok valami munkát. Mindig azon töprengtem, ugyan mi lehetne jobb annál, mint von Sternbergnek dolgozni, vagy Mamouliannak, vagy akár Boleslawskynak – még fizetnek is azért, hogy nézzem, amint rendeznek, hogy ellessek ezt-azt a kompozícióról, a tempóról, a kamera állásáról… szóval elmentem a Paramountba.

Bejutni nem tudtam, úgyhogy ott ténferegtem előtte délig, amikor kijött ebédelni az egyik asszisztens. Utánamentem és megkérdeztem, van-e rá esély, hogy kapjak valami statiszta melót.

− Nincs – felelte, és elmondta, hogy von Sternberg nagyon megválogatja a statisztáit.

Azt gondoltam, nem szép dolog ilyet mondani, de értettem, mire gondol, merthogy nem épp a legelegánsabban voltam felöltözve.

− Ez nem kosztümös film? – kérdeztem.

− Minden statisztánk a Központon keresztül jön – mondta, és ott hagyott…

Nem igazán volt hová mennem; céltalanul kocsikáztam hát a Rolls-Royce-omban, mutogattak rám az emberek, hogy ott a világ legnagyobb rendezője, és ekkor hallottam meg Gloria kiáltozását. Látják, hogy mennek ezek a dolgok?

Szóval lesétáltunk a Melrose-on a Westernre, közben végig beszélgettünk, és mire odaértünk, már tudtam, hogy Gloria Beattynek hívják, statiszta, neki se megy valami jól a sora, és ő is megtudott rólam ezt-azt. Nagyon bírtam.

Egy kis lakást bérelt néhány sráccal nem messze a Beverlytől, tőlem pár saroknyira, úgyhogy aznap este megint találkoztunk. Igazából ezen az estén dőlt el minden, de őszintén még most sem tudom azt mondani, sajnálom, hogy újra találkoztam vele. Volt úgy hét dollárom, egy drogériában kerestem az üdítőspultnál (egy barátomat helyettesítettem, aki nagy bajba kevert egy lányt, és el kellett vinnie Santa Barbarába küretre), és megkérdeztem Gloriát, hogy mit szeretne: menjünk el egy moziba, vagy üljünk le a parkban?

− Milyen parkban? – kérdezte.

− Itt van mindjárt, nem messze – feleltem.

− Jól van – bólintott. – Különben is kivagyok már a filmektől. Megeszem a kalapom, ha nem vagyok jobb színésznő, mint a legtöbb sztár… menjünk, üljünk le, és utáljuk őket…

Örültem, hogy a parkba akar menni. Kellemes hely volt, békésen el lehetett ott üldögélni. Nagyon kicsi, épp csak egy háztömbnyi, és sötét, de csendes, teli sűrű bokrokkal. Körülötte mindenütt pálmafák nőttek, tizenöt-húsz méteresek, a tetejükön ágaskodó levelekkel. Ha az ember bement a parkba, úgy érezte, biztonságban van. Sokszor elképzeltem, hogy a pálmafák az őrszemek, groteszk sisakban: az én saját őrszemeim, akik az én kis szigetemet őrzik…

Kellemes volt itt üldögélni. A pálmafák közt egy csomó épületre rálátott az ember, köpcös, szögletes lakóházak körvonalai bontakoztak ki, a tetejükön piros neonreklámokkal, amelyek vörös fénybe vonták az eget, alattuk is mindent és mindenkit. De ha ettől is meg akart szabadulni az ember, nem kellett mást tennie, mint ülni, és mereven bámulni őket… akkor lassan elhalványultak. Így bármilyen messzire űzhetőek.

− Eddig észre sem vettem ezt a parkot – jegyezte meg Gloria.

− Én kedvelem – mondtam, miközben levettem a kabátomat, és leterítettem neki a fűre. – Megesik, hogy háromszor-négyszer is eljövök ide egy héten.

− Akkor tényleg kedveled – mondta Gloria, és leült.

− Mióta vagy Hollywoodban? – kérdeztem.

− Úgy egy éve. Már négy filmben szerepeltem. Játszhattam volna többen is – tette hozzá −, csak a Központ nem akar nyilvántartásba venni.

− Engem sem – bólintottam.

Ha az ember nem szerepel a Központi Szereposztó Iroda nyilvántartásában, nemigen van esélye. A nagy stúdiók csak odaszólnak a Központnak, hogy kell nekik négy svéd, hat görög, két cseh paraszt, vagy hat nagyhercegnő, és a Központ máris intézi. Értettem én, miért nem sikerült Gloriának bejutnia oda. Túl szőke volt, túl alacsony, és idősebbnek látszott a koránál. Elegánsabb öltözékben talán vonzónak tűnt volna, de még úgy sem mondtam volna rá, hogy csinos.

− És találtál bárkit, aki tudna segíteni? – érdeklődtem tovább.

− Ebben a szakmában honnan tudhatná az ember, hogy ki tud segíteni? – kérdezett vissza. – Az egyik nap még villanyszerelő valaki, másnap meg már producer. Egyes-egyedül úgy juthatnék egy nagyágyú közelébe, hogy felugrom a kocsijára, amikor elhajt mellettem. Egyébként nem is tudom, hogy a férfi vagy a női sztároktól kaphatnék-e több segítséget. Azok alapján, amiket mostanában láttam, azt hiszem, inkább a nőknek kellene hagynom, hogy…

− És hogy kerültél Hollywoodba? – kérdeztem.

− Ó, hát nem is tudom – felelte pillanatnyi szünet után. – De ahhoz képest, ahogy otthon éltem, bármi jobbnak tűnt. – Megkérdeztem, hol az az otthon. – Texasban – válaszolta. – Nyugat-Texasban. Jártál már ott?

− Nem – ráztam a fejem. – Én arkansasi vagyok.

− Hát, Nyugat-Texas pokoli egy hely – mondta erre. – A nénikémmel meg a bácsikámmal laktam. A bácsikám fékező volt a vasútnál. Hál’ istennek hetente csak egy-kétszer találkoztam vele…

Elhallgatott, nem folytatta, a ködös, piros ragyogást nézte a lakóházak felett.

− De legalább – szóltam – volt otthonod…

− Hát te hívhatod annak – nézett rám. – Én más szót használok rá. Ha a bácsikám otthon volt, folyton molesztált, ha meg elment, folyton veszekedtünk a nénikémmel. Attól félt, hogy kibeszélem…

− Milyen kedves emberek! – morogtam csak úgy magam elé.

− Szóval a végén elszöktem – folytatta. – Dallasba mentem. Ott jártál már?

− Egyáltalán nem jártam sehol Texasban – feleltem.

− Nem maradtál le semmiről – mondta. – Nem kaptam munkát, szóval gondoltam, lopok valamit egy boltból, és majd a zsaruk gondoskodnak rólam.

− Milyen jó ötlet – bólintottam.

− Remek ötlet volt – mondta tovább −, csak nem jött be. Bár valóban letartóztattak, de a nyomozók megsajnáltak és elengedtek. Hogy ne haljak éhen, odaköltöztem egy szír pasashoz, akinek hot dog üzlete volt a Városházától egy sarokra. Állandóan bagót rágott… Feküdtél már le olyan férfival, aki állandóan bagót rág?

− Nem mondhatnám – nyögtem ki.

− Asszem, még ezt is kibírtam volna – mesélt tovább −, de amikor két vásárló közt akarta a konyhaasztalon, hát akkor feladtam. Néhány nappal később mérget vettem be.

− Jézusom! – gondoltam magamban.

− De nem eleget. Csak rosszul lettem tőle. Uhh, még mindig érzem az ízét… Egy hétig voltam a kórházban. Ott támadt az az ötletem, hogy Hollywoodba jövök.

− Igen? – kérdeztem.

− A filmes magazinokból vettem – bólintott. – Amikor kiengedtek, már mentem is stoppolni. Hát nem vicces?

− De, az! – mondtam, és próbáltam nevetni. – Dehát nincsenek szüleid?

− Már nincsenek – rázta a fejét. – Az öregem elesett a háborúban, Franciaországban. Bár én is elesnék egy háborúban!

− Miért nem hagyod a francba a filmipart? – kérdeztem.

− Miért hagynám? – nézett rám. – Lehet, hogy hipp-hopp sztár leszek! Nézd meg Hepburnt, meg Margaret Sullavant vagy Josephine Hutchinsont… de megmondom, mit csinálnék, ha lenne merszem: kiugranék egy ablakon vagy a villamos elé vetném magam, vagy valami.

− Tudom, mit érzel – bólogattam. – Pontosan tudom.

− Különös – folytatta −, hogy mindenki az életre fókuszál, a halállal meg senki sem foglalkozik. Ezek a nagymenő tudósok, miért mindig azzal piszmognak, hogy meghosszabbítsák az életet, miért nem találnak ki inkább valami kellemesebb módot arra, hogy hogyan fejezzük be? Biztos rohadt sok olyan ember van a világon, mint én… akik meg akarnak halni, csak nincs merszük hozzá…

− Tudom, mire gondolsz – mondtam. – Pontosan tudom.

Néhány pillanatig csendben ültünk.

− Egy barátnőm próbál rávenni, hogy nevezzek be a táncmaratonra lent a parton – mondta aztán. – Ingyenkaja, ingyenszállás, amíg ki nem esel, és ezer dollár, ha megnyered.

− Az ingyenkaja jól hangzik – jegyeztem meg.

− Nem az a lényeg – hessegette el. – Egy csomó producer meg rendező jár ezekre a táncmaratonokra. Mindig megvan az esélye, hogy kiszúrnak maguknak, és adnak egy szerepet valami filmben… Na, mit gondolsz?

− Hogy én? – kérdeztem. – Hát, nem tudok túl jól táncolni…

− Nem is kell. Csak folyton mozogni.

− Nem hinném, hogy érdemes lenne próbálkoznom – tiltakoztam. – Elég sokáig beteg voltam. Csak most hevertem ki egy bélfertőzést. Majdnem belehaltam. Olyan gyenge voltam, hogy négykézláb kellett kimásznom a slozira. Nem hiszem, hogy érdemes lenne megpróbálnom – ráztam a fejem.

− Ez mikor volt?

− Egy hete.

− De már jól vagy – nézett rám.

− Hát, nem hiszem… jobb, ha nem ugrálok, még a végén visszaesem.

− Erről majd én gondoskodom – jelentette ki.

− Talán még egy hét múlva…

− Akkor már késő lesz. Elég erős vagy te már most is! – mondta…

…a bíróság ítélete az…

4

A táncmaratont a nagy mólón rendezték a tengerparton, egy hatalmas, régi épületben, amely régebben bálterem volt. Cölöpökön állt a víz felett, a talpunk és a padló alatt tehát éjjel-nappal ott zubogott az óceán vize. A padlón át is éreztem a hullámokat a lábamban, mintha sztetoszkóp lenne.

A verseny bent a tíz méter széles és hatvan méter hosszú táncparketten folyt, melyet három oldalról páholyok vettek körül, mögöttük pedig a lelátó, a hétköznapi közönségnek. A tánctér végén állt a zenekari emelvény. A zenekar csak este játszott, és nem volt valami jó. Napközben a rádióból szólt a zene, azt hangosították ki. Általában túlzásba vitték, mert visszhangzott tőle az egész terem. Volt egy műsorvezetőnk is, ő gondoskodott a nézők szórakoztatásáról; a két bíró pedig állandóan a versenyzők között mászkált a parketten, és figyelt, minden rendben van-e; két férfi, két női ápoló és egy orvos állt készenlétben vészhelyzetek esetére. Az orvos egyáltalán nem úgy nézett ki, mint egy orvos. Túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy az legyen.

Száznegyvennégy pár nevezett be a táncmaratonra, de hatvanegy már az első héten kiesett. Az volt a szabály, hogy egy óra ötven percet táncolunk, aztán kaptunk tíz perc pihenőt, ezalatt alhatott, aki akart. Ezekben a tízpercekben kellett borotválkozni, mosakodni, vagy a lábadat megnézetni az orvossal, vagy akármi mást.

Az első hét volt a legnehezebb. Mindenkinek bedagadt a lábfeje, a lábszára, alattunk az óceán meg szünet nélkül csapkodta a cölöpöket. Mielőtt beneveztem erre a maratonra, imádtam a Csendes-óceánt: a nevét, meg a nagyságát, a színét, az illatát… órákig tudtam ülni és nézni, elmerengtem a hajókról, amelyek kifutottak, de sosem tértek vissza, meg Kínáról és a déli tengerről, mindenféle dolgokról… De most már nem. Elegem van a Csendes-óceánból. Azt se bánom, ha sose látom többet. Minden bizonnyal nem is fogom. A bíró majd gondoskodik róla.

Néhány veterán táncmaratonos adott tanácsot, hogyan lehet kibírni a versenyt. Ha az ember tökéletes rendszert talál ki a tízperces pihenőkre: megtanulja, hogy kell szendvicset enni borotválkozás, vagy vécére menés közben, vagy amíg a lábát pihenteti; megtanul tánc közben újságot olvasni, vagy a partnere vállán aludni; ezek persze mind olyan sajátos trükkök, amiket gyakorolni kell. Kezdetben nagyon nehezen mentek nekünk.

Azt is megtudtam, hogy a versenyzők nagyjából fele profi. Abból élnek, hogy táncmaratonokra járnak országszerte, van, aki ráadásul stoppolva utazik városról városra. A többiek, akik még beneveztek, csak hétköznapi párok voltak, mint Gloria és én.

A 13-as párral jöttünk ki a legjobban: James és Ruby Bates, egy észak-pennsylvaniai kisvárosból érkeztek. Ez volt a nyolcadik táncmaratonjuk, és Oklahomában már nyertek ezerötszáz dollárt, amikor 1253 órán keresztül folyamatosan mozogtak. Több olyan pár is akadt, akik állították, hogy megnyertek valamilyen versenyt, de én tudtam, hogy James és Ruby tényleg ott lesznek a legvégéig. Már ha Ruby nem szül meg előbb. Öt hónapos terhes volt.

− Gloriának mi baja? – kérdezte tőlem egy nap James, amikor épp a táncparkettre mentünk vissza a pihenésből.

− Semmi. Mire gondolsz? – néztem rá. De tudtam, mire gondol. Glorián már megint elhatalmasodott a melankólia.

− Folyton azt mondogatja Rubynak, mekkora hülyeség, hogy megszüli a babát – felelte. – Gloria azt mondja, vetesse el.

− Nem értem, miért mondana ilyet – próbáltam elsimítani a dolgot.

− Mondd meg neki, hogy hagyja békén Rubyt! – mondta.

Amikor a sípszó elindította a 216. órát, közöltem Gloriával, mit mondott James.

− Hagyjon már! – felelte erre. – Hát mit tud ő erről?

− Nem értem, miért ne lehetne gyerekük, ha akarnak egyet. Az ő dolguk – mondtam. – Nem akarom magunkra haragítani Jamest. Ő már sok ilyen táncmaratont végigcsinált, eddig is adott már néhány jó tippet. Mi lesz velünk, ha megharagszik?

− Tiszta hülyeség, hogy ez a lány gyereket szüljön! – jelentette ki Gloria. – Mi értelme gyereket csinálni, ha nincs az embernek dohánya, hogy gondoskodjon róla?

− Honnan tudod, hogy nincs nekik? – kérdeztem.

− Ha lenne pénzük, mit keresnének itt?… Pont ez a baj – folytatta –, mindenki ész nélkül csinál gyereket.

− Ugyan, nem mindenki – szúrtam közbe.

− Te aztán rohadtul tudod! Jobban jártál volna, ha meg sem születsz…

− Talán – feleltem. – És te hogy érzed magad? – érdeklődtem, hátha sikerül elterelni a figyelmét.

− Én mindig nyomorultul érzem magam – mondta erre. – Istenem, de lassan megy ez az óramutató!