Fejős Éva

ELHITTED ÁLMOMAT

Copyright © Fejős Éva, 2022

© Erawan Könyvkiadó, 2022

Fejős Éva elérhetősége:

www.fejoseva.com

fejoseva@fejoseva.com

Facebook: facebook.com/fejoseva1

Instagram: instagram.com/fejoseva

A kiadó elérhetősége a Facebookon:

www.facebook.com/ErawanKönyvkiadó

Fejős Éva webshopja, ahol kedvezmények
és könyvcsomagok várnak:

https://erawan.hu

Felelős kiadó: Fejős Éva

Szerkesztette: Münz András

A kéziratot gondozta: Lőrinczi Ágnes

Borítóterv, tördelés: Müller Péter

Borítókép: shutterstock.com

Elektronikus formátum:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-5652-63-9

A könyv összes szereplője kitalált karakter, mint mindig:
ők a fantáziámban születtek, és ott is élnek tovább.

2022. JÚNIUS

Liszt Ferenc reptér, 2B terminál

Rozina

A reptéri óra fél tizenkettőt mutat. Még maradt fél órája a beszállásig, miután végigszaladt a vámmentes üzleten, ahol egyáltalán nem állt szándékában vásárolni. A táskásbolt előtt megtorpan, megrázza a fejét, és felmegy inkább a mozgólépcsőn. Tétovázik. Bemehetne a váróba, de elmegy tőle a kedve. Meg a sok biznisz osztályon utazótól is, aki ott ebédel. Most nincs kedve egyetlen, üzleti osztályon utazó ismerősével sem találkozni. Ebédidő van, korog a gyomra, mindössze egy kávét ivott hajnalban.

Beül a Leroyba, csak egy levesre. Az ablak mellett foglal kétszemélyes asztalt, változatlanul nem szeretne ismerősbe belefutni, ezért az induló gépeket bámulja. Átfut az agyán: egy pillanat alatt elillant minden, ami jó volt. Elmúlt az az érzés, amit az irodája biztonsága nyújtott. Amit Budapest nyújtott, amit a családja, a barátai nyújtottak.

A leves kis csészében érkezik, de gazdag, mert tele van zöldséggel, tésztával és hússal. Átmelegíti a gyomrát és a lelkét. Olyasféle lélekmelegítő leves ez, mint a vasárnapi otthoni húslevesek, csak dizájnosabbra vágták a zöldségeket.

Az ablakra tapad a pillantása. Ha még nála lenne annak a lánynak az idézetes füzete, és nem adta volna fel a bőröndjében, akkor most elővenné, hogy megnézze, mi passzolna leginkább az állapotához. Az a lány, aki az ellensége lett, állítólag gyerekkora óta gyűjti az idézeteket, egy szakítás óta. Versek, könyvek, mondások, amiket csak hallott.

„Ha mindenki hazudik, abba ugyanúgy belezavarodunk, mint ha mindenki igazat mond.” – Ez viszont Rozina egyik kedvenc Agatha Christie-regényéből származik, a Gyilkosság az Orient Expresszenből.

Fapadoson utazik, most gondol arra először, hogy az életét eddig első osztályon töltötte. A bűntudat miatt váltott fapadosra, de nemsokára megmondja neki a tutit a barátnője, aki nem Budapestről indul, viszont egy csomó mindent megéltek már együtt, és talán most is lesz egy nagy kalandjuk.

Nem indulna most el, ha nem történt volna nemrégiben az a szomorú esemény.

De megtörténtek a dolgok, és a legjobbnak jelenleg az tűnik, hogy elutazik egy gyönyörű és hangulatos városba, egy szuper szállodába, hátha sikerül legörgetnie a szívéről azt a nagy követ, amit egy ideje hurcol.

London, Heathrow Airport

Ádám

Nem gondolta volna magáról, hogy valaha is beleesik egy influenszerbe. Influenszer, celeb, elvégzett egy asztrológia-tanfolyamot, azóta minden reggel kiposztol valamit a csillagállásokról, néhány jó tanáccsal – minden reggel fél órát fut, és majdnem ugyanennyi ideig készíti a répa-cékla és franc tudja, miből álló egészséges italát. Mindennap a megfelelő időben posztol, hetente kétszer élőzik, a TikTokra „holdvideókat” készít, és megfelelő szerződések aláírása után ajánl bármit az oldalain, inkább storyban, semmint sima bejegyzésben: sminkcuccokat, krémeket, könyveket, biciklit, fogyókúrás kajaboltot, csokiüzletet, bármit.

Közben asztrológusként hirdeti magát, de valamiféle megmondóember is lett belőle.

Mit beleesik – belezuhan!

Ami kicsit kínos lehet számára. Mármint akkor, ha kiderül.

Persze a barátnője – már ha egyáltalán a barátnője, mert utoljára tizenévesen volt ilyen bizonytalan egy kapcsolatban, amikor fogalma sem volt arról, hogy most akkor ők azután a csók és pár séta után járnak-e Orsival, az osztálytársával vagy sem – nem olyan egysíkú, mint amilyennek sokan, idegenek gondolják, amikor végigpörgetik a közösségi oldalait.

De akkor is. Vele úgy viselkedik, mint egy kedves idegennel, máskor bebújik az ágyába, de nem viszi magával a celebbuliba – Ádámnak persze a háta közepére nem kívánkozik, hogy észrevegyék őket együtt, akkor a saját hitelességének búcsút is inthetne. Mert ez nem olyan egyszerű, mint amikor XY „átlagember” és Z, a kamuasztrológus összejönnek, ezzel senki sem foglalkozna.

De Ádám a szakma által elismert pszichiáter. A neve sok helyütt forog, ám ő kifejezetten nem celeb. Tiltakozna is ellene. Úgy véli, nem fér össze a kettő. Vállal előadást, szereplést is, de csak konkrét témákban. Sőt, volt rádióműsora, de azt megpróbálta mindvégig szakmai irányban tartani. Mit szólnának az emberek, ha egy asztrológus celebbel állna össze?!

Eléggé reménytelen az ügy, ha nem vonzaná a lány mágnesként, akkor az eszét használva már rég elhúzta volna a csíkot. Most pedig együtt volt vele Londonban, ahová a lányt egy cég vitte ki, ő pedig vett egy repjegyet és utánament. Akkorra már a London–Nizza járatot is lefoglalta. De hogy pontosan mi lesz vele, és Nina mit akar tőle, és vajon ő meddig követi úgy Ninát, mint légy a cukros papírt, azt még most sem tudja.

Éppen ezért a lehető legjobbkor vállalta át – kollégája érintettsége miatt – az ügyet, és ül fel a Nizzába tartó járatra. Biztos benne, hogy most majd döntést kell hoznia. Nem azért rója majd a métereket a tengerparti sétányon, hogy meglegyen a napi tízezer lépése – bár az sem lenne rossz, mert kezd ellustulni a rendelőben, és egyre többet gondol rá, hogy Nina mellett nem jelenhet meg kezdődő pocakkal –, hanem azért, hogy hozzon egy döntést.

Nincs rossz döntés meg jó döntés, ezen a kijelentésen már sokszor töprengett, de igazság szerint még nem tudta magáévá tenni. Annyira egyszerű lenne: egyetlen döntést hoz, és az meghatározza az egész további életét.

De hát éppen ezért rohadt nehéz. Hiszen honnan tudhatná ő, harmincöt éves, stresszes, leterhelt, a négykilónyi túlsúlyát idegből izommá alakító átlagember, hogy mi a jó döntés? Az, hogy pszichiáter, nem segít a magánélete megoldásában.

Abban sem, hogy Ninával mi legyen. És abban sem, hogy ne gondoljon időnként Martina forró és nedves puncijára.

– Hahó – köszön rá egy nő. Ez a hahó olyan magyaros. Mert ugye nem helló, nem hi, szóval hahó, és szóval Magyarország. Már csak meg kéne tudni, hogy kit ismer ez a csaj. Ádámot, a pszichiátert, vagy Ádámot, az esztergomi hokist. Gyorsan végigméri: közepesen magas, átlagos alkatú huszonéves, vagy épp harminc lehet, szép mosoly, barna, vállig érő haj, barna szem. Sosem venné észre magától ezt a lányt, mert a magas, szőke nőkre bukik.

– Helló – mondja végül. – Ismerjük egymást?

– Igen. Egyszer jártam nálad.

– Az lehetetlen – rázza a fejét. Az arcmemóriája pocsék, de az embereket, akikkel találkozott orvosként, nem felejti el, főleg a tekintetüket nem. Márpedig ezzel a szempárral bizonyosan nem volt dolga.

– Pedig de – vonja meg a vállát a lány. – És azóta is benne vagy az álmaimban.

– Bocsánat? – Most komolyan, itt, a Heathrow-n egy bolond magyar csajba ütközik, éppen akkor, amikor úgy döntött, hogy elhagyja a napos oldalt?

– Igen. Abban a lakásban, ott az Oktogonnál.

Na ne már.

Az a lakás meg az az egész őrület öt nap volt, öt nap olyan száguldás, ismeretlen ismerősökkel, amit azóta is szeretne elfelejteni. Ezek szerint a lányt már el is felejtette.

– És hogyan szerepelek az álmaidban?

– Te vagy az, aki mindig elindulsz, de sosem érsz oda, ahová mennél. Pedig úton vagy, és én nem tudok segíteni.

Mosoly a csajtól, a szempár ismeretlen még mindig, de a lány arca is az, az a semmi különös, de aranyos, és most már elég izgalmas is. Valószínűleg csak az álma miatt.

Mert nagyon hasonlóak az ő visszatérő álmai is.

Azonban mire összekapná magát, hogy belekezdjen egy értelmes beszélgetésbe, addigra a lány, akinek a nevét sem tudja, int egyet, és elindul a beszállókapuk irányába.

Kövesse? Ne kövesse?

Mire bevállalná, már nem látja őt.

Air France Párizs–Nizza járat

Anita

– Csak egy pohár vizet kérek – mondja, aztán hirtelen meggondolja magát, és arra eszmél, hogy egy kisüveges pezsgő landol az asztalkáján. A turbulencia miatt erősen belekapaszkodik: ha már elkérte, akkor ne a farmerján végezze. De hát közben arra is gondol, hogyha már volt benne kalandvágy, vagy bátorság, vagy minek is nevezze, ahhoz, hogy elinduljon – a történtek után –, akkor megérdemel egy kis lelki fájdalomcsillapítást útközben.

Egyáltalán semmi kedve nem volt elindulni. Aztán pedig arra jutott, hogy még ha az utazás mellett döntene is, előfordulhat, hogy a fapadoson találkozna olyasvalakivel, akivel esetleg nem akar. És esetleg beszélgetnie kellene vele. De így nem fenyegeti ez a veszély. Mert hát ki az az őrült – rajta kívül –, aki átszállással, egy hagyományos légitársasággal repülne, ha van közvetlen járat is? Azzal ott lenne két órán belül, így pedig fél napot elvesz az életéből az utazás.

Önmaga számára váratlanul, és tulajdonképpen véletlenül hozta meg a döntést, hogy mégis az utazást választja – legalábbis a véletlenre fogta, de él a gyanúval, hogy a véletlennek azt nevezzük, amit a sors vagy a végzet igazgat.

– Kóla? – kérdezi a szomszédját. Útitársa persze már ki is kérte magának az italt a légi kísérőtől, boldog mosollyal nyugtázza, hogy szert tehetett egy egész doboz zéró kólára a szendvics mellé.

Oké, hát legalább miatta most nem kell aggódnia.

Előveszi a telefonját, és repülési üzemmódban kinyitja a legutóbb elmentett fájlt. Nyugtázza magában, hogy tulajdonképpen fölösleges megnéznie, mert már szinte kívülről tudja, mi van benne. Egy olyan ajánlat, egy műsorajánlat, amire talán igent kellene mondania, vagyis néhány évvel korábban még biztosan igent mondott volna. Akkoriban az élete egy szélesvásznú nagy kaland volt, több lejtővel, mint hegymenettel.

Most pedig, amikor felmászhat a felhők fölé – bár ő valójában nem felhőmászóként kezdte –, már egyáltalán nem hisz benne, hogy lenne értelme visszamennie a hat-hét évvel ezelőtti korszakba. Arra gondol, hogy az ember hiú szerzet, és vele már annyi minden történt, amiért nemet mondhatna… meg amiért igent… A jó fene tudja. Esetleg meg lehet ülni egy fenékkel akár két lovat is. Ebben a pillanatban nem tudja, mit válaszoljon, lehetne egy elegáns, finom igen, és egy nagy kerek nem is. Az utóbbi mindenképpen bölcsebb döntésnek tűnik számára.

Viszont most mindenképpen visszautazik a múltba ezen a repülőn. A Budapest–Párizs járaton akadt utas, aki felismerte, ráköszönt, pedig a rövid, vörösesszőke haj a múlté, lett belőle hamvasszőkés hosszú, ami nőies keretet ad a finom vonásainak, amelyeket, kétségtelen, az anyjától örökölt. „Bármit tehetsz magaddal, mindig szép leszel” – ezek az apja szavai, és ez a felhők fölé érő munkahelyére is vonatkozik. Az apja szerint mindig időben kell a jó döntéseket meghozni, az a nagy titok. Hát most vajon jó időben van-e, azt ő nem tudja, mindenesetre egyszerre két elhatározást meghozni, ezt már tapasztalta, nem vezet semmi jóra. Most foglalkozzon Nizzával, elég lenne az elkövetkező napokra terveznie, de azokra sem lehet, mert fogalma sincs, mi vár rá.

Hogy ebbe a nizzai kalandba miért megy bele, azzal nincs igazán tisztában. Talán mert úgy érzi, hogy mióta megfordult a világ vele, azóta bármi lehetséges. Esetleg a javíthatatlan kíváncsisága vezeti őt ismét a Côte d’Azurre.

Az italkínálás után észreveszi, hogy az egyik légi utaskísérő a pilótafülke előtt állva folyamatosan bámulja őt. Félmosolyból ragyogó, széles mosoly jelenik meg az arcán, és Anita már tudja, mi következik. Azt azért nem gondolta volna, hogy az Air France fedélzetén a személyzet között is van magyar, de persze miért is ne lenne.

– Bocsásson meg – ér a sorukhoz a stewardess, aki, ahogy Anita sejtette is, magyarul szól hozzá –, meg tudná pontosan mondani nekem, hogy jövőre, egy augusztusi szombatra tervezhetem-e az esküvőmet? Bevallom, bármikor belövöm, milyen az idő egy karibi szigeten vagy a világ túloldalán, de azt nem sikerült kikutatnom, honnan tudnám biztosan, hogy jövő év augusztus 12-én nem fog esni az eső Budapesten? Egy gyönyörű szombatot képzeltem el – fogja suttogóra.

Anita bocsánatkérően néz a fiatal nőre. Kiábrándítsa? Megmondja az igazat? Megmondja neki, hogy sosem volt igazi meteorológus?

Útitársa hangosan szuszog mellette az izgalomtól. Úgy látszik, ő is kíváncsi Anita titkos képességeire.

– Augusztus közepén – szólal meg sejtelmes hangon – általában remek idő várható. Úgy is mondhatnám, szinte biztosan kizárhatjuk azt, hogy esni fog.

– Ó, köszönöm! Tudtam, hogy a mai út szimbolikus. Hogy miért, azt nincs időm elmondani, de egy megerősítő jel érkezett öntől, sosem fogom elfelejteni, köszönöm!

Kapnak a sztyuvitól egy nagy Tobleronét a gép készletéből.

– Te tényleg tudod, milyen lesz az idő jövő augusztusban? – kérdezi szinte szótagolva az útitársa, nagyra nyitja a szemét a csodálkozástól, de azért lebiggyeszti a száját.

– Csupáncsak a megfigyeléseimre alapoztam – mormolja, és kibontja a csokit. – Kérsz?

– Bocs, de nem engedi az edzőm.

Ó, te kis hülye, gondolja, de nem mondja ki. Egyelőre legalább nincs gond vele. Igaz, még csak néhány órája vannak úton, és a húga megesküdött rá, hogy minden rendben lesz. Persze, naná, neki kell ez a pár nap, jobban, mint bármikor, és ő, mint mindig, kihúzza a csávából Jankát, a tesóját.

– Egyébként lesz valami dolgod Nizzában, vagy csak nyaralunk?

– Lesz egy kicsi – bólint Anita. – Egy, hogy úgy mondjam, konferencia. De hogy pontosan meddig tart majd, azt nem tudom.

– Oké. Addig én szuperoffolok.

Most issza meg a pezsgője maradékát, és azon tűnődik, mi lehet az a szuperoff a gyerek számára, de nem jön rá a megfejtésre. Talán, ha megtartotta volna azt a terhességét, huszonkét évesen… De mindegy most már, idén lesz harminchat, és a húga, aki két évvel fiatalabb nála, rendelkezik egy tizenhárom éves gyerekkel, aki kábé az egész világot utálja, de ha nem is az egészet, hát a saját családját feltehetőleg igen. Sok oka nincs rá, legalábbis Anita tudomása szerint, de állítólag a tizenévesek ilyenek. A saját tinédzserkori viselkedése kellemesebbnek tűnik ebből a távolságból. Bár vele is adódtak gondok, mosolyodik el.

– Figyelj, ha a szuperoffolás esetleg azt jelenti, hogy lelépsz, akkor ne reménykedj – teszi le a poharat. – Megígértem anyádnak, hogy egyben adlak le nála pár nap múlva.

– Nem kell aggódnod – morog a lány. Felhúzza az ajkát, mint egy dühös kutya. Ha Anita nem tudná, hogy Nizzában ott várja majd a nagy barátnője, akkor most komolyan megijedne, hogy a gyerek le akar lépni. De így sejti, hogy a lány csak ideges, izgatott, hogy egy régi baráttal újra találkozhat.

Nizza

Márk

– Alakul már a sztori? – kérdezi a férfi a telefon túlvégén. Márk meglepve nyugtázza magában, hogy a szerkesztője skype-ol, szerencsére csak hanghívást választott, így nem kell nézniük egymást.

– Persze.

– És mikor láthatok a szövegből részleteket?

– Hajt a tatár?

– Ha a tatár nem is, de… Tudnod kell valamit, Márk – sóhajt, mint akinek pillanatokon belül rossz hírt kell közölnie. – Üzenetet hozok.

– Üzenetet? – Gyűlöli – előre és utólag és folyamatosan – a kiadóját. Utálja saját magát is, amiért leszerződött velük. Persze ők adták neki a legjobb ajánlatot, nem elegánsabbat, de kétségtelenül sokkal jobbat, mint az az irodalmi kiadó, ahol szinte biztosan nem kaphatott volna akkora marketingkeretet az előző két könyve, mint itt – viszont elismerték volna a művészetét. De ezek nem értenek az irodalomhoz. Nem értenek a szavakhoz. Ezek csak üzletemberek, ezek a tulajdonosok. Ezért is gyötrik őt. Miért nem hagyják a saját tempójában dolgozni? Ő író. Ő művész. Gyűlöli a magazinokat is, mert tárcákat kérnek tőle. És elő is írnak neki témát, terjedelmet. Nem lehet 2500 vagy 3000 karakternél hosszabb az írás. Néha meghúzzák. Hozzányúlnak az ő szellemi termékéhez, gyerekéhez satöbbi. Ki is szokott borulni tőlük. Legutóbb akkor, amikor megváltoztatták az írása címét, és ő is csak megjelenés után tudta meg… Holott valami remek címet adott neki, már kiesett az agyából, de csak azért, mert mostanában annyi mindennek kellene beleférnie. A témát, a befejezés hangulatát, sőt a tárca, novella hangulatát is meghatározzák előre a lapszerkesztők. Szíve szerint tárca helyett csak két szót írna nekik (amit egyébként meglehetősen sokszor leírt az első kötetében). Közben pedig nem élhet a magazinok nélkül sem, mert felerészben ezek hozzák az ismertséget és a vásárlókat számára.

– Igen. Pataitól.

– Hm. – Hát, ha valakit, a tulajt aztán most semmi kedve nincs maga elé képzelni.

– Azt mondja, még egy hónapot tud finanszírozni, de azután a szerkesztésre kész kézirattal kell előállnod.

– Rendben. De tudod, Patai üzletember, és nem író.

– Tudom én, persze. Ennek ellenére, illetve ezzel együtt a kockázat az övé. Tulajdonos, és már valami befektető fel is akarja vásárolni a kiadóját. Ha elúszik a pénze, akkor nagy bajba kerül. Tehát akarja azt a könyvet. Kéri a kéziratodat. Tőled is függ a kiadó sikere, tulajdonképpen. Te vagy az egyik tartóoszlop.

Márk kénytelen mégis maga elé képzelni Patai Zsombort, ahogy hívatja magát, Zsombit a világoskék sportkocsijával, a kiszőkített hajával és azzal a sok húszas bigével, akivel körülveszi magát. Tele van velük a kiadó. Márk szerint még kávéfőzőnőt is tart, ha elég szexi. Mindig érzett vele szemben tartózkodást, és nem is a saját sznobizmusa miatt. De persze amiatt is érezhetett volna. Inkább az a furcsa, hogy nem tud megszólalni Patai társaságában, pedig, ha valaki, akkor Szotira Márk nem szokta keresgélni a szavakat.

– Laci, te is tudod, hogy nem lehet egy hónap alatt megírni egy ilyen komplex sztorit azzal a nyelvezettel, amit én használok.

– Az ég szerelmére, de hát már ott nyaralsz egy jó ideje… mennyi is? Ha jól számolok, több mint három hónapja! A kiadó negyedik hónapja finanszírozza az életedet a legendás és borsos árú Côte d’Azurön, ráadásul megkaptad a bejárást a híres parfümintézetbe! Azt hiszed, bárki beteheti a lábát Grasse-ban abba a parfümőriskolába?

– Költői kérdés?

– Ugye, nem akarod azt mondani, hogy még egy sort sem írtál?

– Persze hogy nem – vágja rá gyorsan. Közben a teraszhoz sétál, csábítja a tükör, és belenéz. Voltaképpen meglehetősen elégedett azzal, amit lát. Régen nyeszlett volt, de most adott a testének sok jót, edzést, fehérjét, izotóniás löttyöket, súlyzózást, futást. Nem feltétlenül eleget, de legalább már nem az a vézna kis író a gátlásaival és a fehér bőrével. Most már múlt időbe kerültek a gátlásai, barna a bőre, és egyre jobban kirajzolódnak az izmai. Fehér a foga. Dacol a divattal, és nem borotváltatta fel oldalt a haját, mint az a sok kakadu mostanában. Viszont művészien hosszúak a tincsei. És egy részük természetes szőke, nem kell festékre költenie, mint annak a paprikajancsi kiadójának.

Kilép a teraszra. Éppen csak elfér ott két műanyag szék, meg a kisasztal. De ez még elég nagynak számít a nizzai lakás iránti elvárásait tekintve. Sőt. Rue Massanet az utca neve, a híres Massanet tértől és a még híresebb tengerparti sétánytól egyaránt vagy száz méterre húzódik, délután és esténként felszáll Márk teraszáig a sült tengeri herkentyűk és a fehérborban főtt kagyló illata, hallja lentről a zenét, a román harmonikás minden este itt megy haza, és nem hagyja abba a játékot az utcájában. Ráadásul, ha Márk a teraszon jobbra néz, akkor lát egy vastag kék csíkot, ha őszinte akar lenni magához, közelebb van az a csík hozzá, mint valaha is remélte. Na, az a tenger. Érzi az illatát, és a sirályok néha leszállnak a teraszkorlátjára. A ház földszintjén egy kondigépekkel kereskedő cég bemutatóterme található, vele szemben egy fodrász, félsaroknyira Nizza ütőere és szíve, a sétálóutca, és ha a mélygarázsban tartott robogójára felpattan, akkor egy órán belül már leparkol a grasse-i parfümőriskola előtt. Álmodott már ilyen lakásról, de azt, hogy valaha is ide költözhet, még most sem hiszi el. Gyakran csipkedi magát, meg csipkedteti a bőrét a csajokkal, hogy valóban nem álmodik.

És innen akarják elköltöztetni.

Patai az ellensége, holott ő meg akarja jutalmazni egy eredeti kézirattal – Patai és a sleppje pedig el akarja költöztetni őt élete legjobb alkotóházából.

De persze nem fogják, mert van egy remek ötlete, mint mindig. Csak ezt most jobban kigondolta, mint eddig bármelyiket, és a körülmények is a kezére játszanak.

– Akkor küldd el nekem azt a szöveget, ami már kész!

– Te is pontosan tudod, hogy csak befejezett kéziratot adok ki a kezemből. És még akkor sincs igazán befejezve, mert százszor újra tudnám írni, finomítgatni…

– Márk, nem vagyok biztos benne, hogy felfogtad Patai üzenetét. Egy hónap, és készen kell lenned. Akkor leadod, és a karácsonyi piacot le is arathatod. Végre itt a sok interjúkérelem, Patai üzeni, hogy…

– Nem tudom, képes vagyok-e feldolgozni ennyi üzenetet egyszerre.

– Tehát azt üzeni, hogy rengeteg kampányhelyet lefoglalt neked, és nem csak online. Megvett neked valami plakáthelyeket is. Jobban mondva a könyvednek. Egy csomó pénzt fizetett különböző bloggereknek és újságíróknak, hogy jókat írjanak a múltkori kötetedről, amelynek, mindketten tudjuk, ingadozott a színvonala, és a terep is ingoványos volt, amire tévedtél.

– Én csak azt nem értem, miért nem hív fel maga Patai vagy a titkárnője, asszisztense, beosztottja, aki kiadja a feladatokat. Miért a szerkesztőm hív fel, akinek ugyanolyan nehéz pénzről beszélnie, mint egy alkotó embernek – sóhajtja, és bár a másik nem látja őt a telefonban, önmagára mutat.

– Azért, amit mondasz. Mert mi tudunk szakmáról beszélni. Mi meg tudunk állapodni a határidőkben. És nekem most már muszáj látnom valamit a szövegből.

– Sajnálom – támaszkodik a teraszkorlátra. Egy utcányira ott hullámzik a tenger, és szeretné leszarni, amit Paizs Laci mond neki. Hogy ingadozott a színvonal. A terep, amelyre az előző regényében tévedt, önmagában volt ingoványos, és ő nagyon jól tudta ezt. De a legnagyobb kihívás mégiscsak abban volt, hogy pornós közegbe helyezze a metoo-s témájú szépirodalmi regényének cselekményét. – Igyekszem – teszi hozzá engedékenyebben. – De még az első nagyobb egységen kell dolgoznom, nem akarom így kiadni a kezemből.

– Van még egy üzenete Patainak.

– Nekem is van egy, amit át kéne adnod neki. Kapja be!

– Márk. – Most először ő maga sem érti, miért vették el azt a csajt tőle. Nórit, a szerkesztőt. Hacsak nem a kis affér miatt. Vele valahogy más lett volna egy ilyen beszélgetés. – Az első regényed két díjat begyűjtött. Szinte a semmiből megcsináltad magad, ezért a kiadó a másodikra már egy vagyont elköltött, és, nehéz ezt kimondanom, de sajnos elég komoly bukás lett.

– Vagyis?

– Vagyis, még mindig ott a nagy táborod, amit a díjaiddal és A vihar, amit sosem felejthetsz fogadtatásával begyűjtöttél. Szép nagy Facebook- meg Instagram-bázis. Jók az előjegyzési számaid is. De…

– Igen?

– Ha ez a Côte d’Azurös könyved is elbukik, akkor Patai leír téged.

– Nehogy már beszarjak tőle.

– Én csak az üzenetet hozom. Odaköt hozzá a szerződésed, és gondoskodni fog róla, hogy ne vehessen át másik kiadó sem.

– Én pedig azt üzenem neki, hogy majd a határidőre megkapja a kéziratot.

– Kevés. Egy szövegrészlet kell neki, illetve rajtam keresztül, a véleményemmel együtt kell továbbítanom. Ne rám haragudj ezért.

– Értem. A héten átküldök egy részletet – veti oda, és most már nemcsak Patai iránt érez gyűlöletet, hanem a szerkesztőjének is kijut belőle.

– És még azt is át kell adnom, hogy…

– Kíváncsian várom, mit tudott még kitalálni az a sötét faszkalap – morogja.

– Azt mondta, a szállásod és a napidíjad is lejár harminc nap múlva. Tulajdonképpen azt üzeni, hogy vége a vakációnak.

Jókainak is szüksége volt erre a városra. Itt élt és írt fél évig. Sőt, ő a családját is magával hozta, és a tengerparti sétányon bérelt egy egész házat.

Tehát nincs mit tenni, ez a hely ad egy nagy löketet a művészeknek. Márk Nizza egyik legjobb utcájában lakik. Közel az éttermek, a tenger, a kikötő, a piac. Ez az az élet, ami sosem érhet véget.

Ha visszagondol a budapesti lakásra, akkor el sem tudja képzelni, hogy visszakerüljön a korábbi életébe. A sikert nem bánná, de hogy lehetne már összehasonlítani a Rue Massanet-t és az Akácfa utcát? A két környéket és a két lakást?

És az is biztos, hogy ennek a megjátszós Patainak lesz mit eladnia. Siker lesz, az halálbiztos, de még várniuk kell a kéziratra.

A sikert ő maga sem eresztené el, hát nem őrült meg!

És most ír pár oldalt ennek a fasz szerkesztőnek, pörögjön csak a szövegen.

Aztán a végleges történetből akár ki is hagyhatja azt, amit most összehoz.

Már csak neki kéne állni megírni a bevezetőt, vagy legalábbis az első fejezetet, de valahogy sosincs hozzá érkezése. Az idő általában nem a legmegfelelőbb az írásra.

De lesz kézirat, csak egy kicsit várni kell rá.

Patainak majd belenyomja a pofájába.

Kedvezményesen, illetve fejősévás könyvjelzővel
és exkluzív novellával megvásárolhatóak a kötetek a kiadó webshopjában:

https://erawan.hu

vagy

erawan.hu

Ha többet szeretnél tudni rólam, látogasd meg a honlapomat, a www.fejoseva.com oldalt, vagy a Facebookon keresd Fejős Éva hivatalos oldalát (fejoseva1). Fotókat az Instagramon osztok meg az utazásaimról, könyveimről, a fejoseva név alatt találod a profilomat.

Iratkozz fel a hírlevelemre, hogy rögtön megkapd az üzeneteimet az akciókról, és elsőként olvashasd el az új regényem részleteit!

https://fejoseva.com/hu/hirlevel/