Budapest, 2025

A fordítás alapjául szolgáló mű:

François-Henri Désérable: Mon maître et mon vainqueur

Copyright © Éditions Gallimard, Paris, 2021

Hungarian translation © Jancsó Júlia, 2025

Versfordítás © N. Kiss Zsuzsa, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

Photo © Kim Myers-Robertson

ISBN 978 963 568 608 7

Szeretettel

Fogékony vagy kivet

Szived?

Nem tudhatom, de áldom a teremtést,

Amiért szived

Én uram, legyőzőm lehet.

paul verlaine

A létezés tudatát és az idő folyását
akartam ábrázolni.

henri michaux

1

Már amikor beléptem a fegyverboltba, tudtam, hogy ez a história túl messzire megy. Ezt mondja majd egyszer később, jóval később bizalmasan Vasco, amikor épp egy kávéházi teraszon ülünk együtt. Azon a napon, mármint akkor, amikor belépett egy fegyverboltba, Vasco fenyegetéseket kapott, olyan komolyakat, hogy úgy érezte, kénytelen lőfegyvert szerezni.

Egy októberi pénteken történt, a Gare du Nord mellett. A kirakatban a vadászpuskákon és a kézifegyvereken kívül – Colt, Browning, Beretta, Luger –, amelyeknek a nevét már sokszor hallotta, de meg nem tudta volna mondani, hogy márkákról vagy típusokról van-e szó, hogy például a beretta köznév vagy márkanév-e, tulajdonnév, amely átment köznévbe – a kirakatban tehát voltak még szúró-és vágófegyverek, tőrök, kardok, kések, vadásztőrök, sőt mint Vasco majd elmondja, egy pezsgőszablya is.

A fegyverboltos az üzlet hátsó részében ült, támlátlan széken egy számítógép-képernyő előtt, szendviccsel a kezében.

Felnézett: segíthetek?

Nos – mondta Vasco –, az jutott eszembe, hogy beiratkozom egy lövészklubba, mit tanácsolna ez ügyben?

Na ja – morogta a fegyverboltos –, majd ha visszajön, úgy egy év múlva.

Azzal elmagyarázta Vascónak, hogy nálunk nem úgy megy, mint az USA-ban, ahol úgy sétál ki egy 9 mm-essel egy papírstanicliban, mintha fél tucat fánkot rendelt volna, nem, Franciaországban hatósági engedély szükséges, ami számos feltételhez kötött – nagykorúsághoz, lövészklubtagsághoz, büntetlen előélethez, ahhoz, hogy korábban nem került beleegyezése nélkül pszichiátriai gondozásba stb.

Ezután kell kérvényt beadni a prefektúrán, egy halom papírt kitölteni, űrlapokat, igazolásokat, nyilatkozatokat, tanúsítványokat, okiratokat, engedélykérelmeket, bejelentéseket, anyakönyvi kivonatot benyújtani, mindez hónapokig eltarthat, legalább egy évig, és akkor sem biztos – figyelmeztette a fegyverboltos Vascót –, hogy megadják az engedélyt: tudja, mostanában, amikor terrortámadások járják…

És ha veszélyben vagyok? – vetette ellen Vasco. – Ha meg kell védenem magam, hogy csináljam?

A legjobb – javasolta a fegyverboltos – egy teleszkópos bot, mint például ez itt.

És kivett a kirakatból egy fekete, nikkelbevonatú acélrudat csúszásgátló, bordás gumimarkolattal, a legnagyobb királyság csak 59,90 euróért.

Mutassa – kérte Vasco.

Összecsukva a bot huszonegy centiméteres volt, kihúzva ötvenhárom, épp elegendő ahhoz, hogy távol tartsa a támadót.

Jobb, mint a semmi – gondolta Vasco, és távozott a műanyag tokba csomagolt rúddal. És majd egy hónapig nem lépett ki a házból, csak az acélrúddal, és egyben a hasát szorító rettegéssel, arra számítva, hogy bármelyik pillanatban felbukkanhat a ház aljában Edgar egy baseballütővel, ugyanis egyebek közt ezt írta neki Edgar az e-mailben: szétverem a fejedet egy baseballütővel.

Botocskám, drága kis botocskám, nyugtatta magát Vasco a fegyvert simogatva; csak annyi kellett, hogy megragadja a markolatot, majd egy gyors csuklómozdulattal hátulról előrelendítse, és hopp, már ki is nyílt. Akkor azután félelmetes fegyver lett belőle, egy ütés az állkapocsra, magyarázta a fegyverboltos, és a támadó fél évig csak levest iszik. Erre gondolt hát Vasco, valahányszor Edgar az eszébe jutott, a levesre, csak köss belém, és fél évig csak levest iszol majd.

2

Aha, kiáltott fel a bíró, akkor itt a magyarázat erre:

Sem Colt sem Luger

sem Beretta sem Browning

leves kell Edgar

Megint egy haiku, mondtam. Csak a szótagokat kell megszámolnia: öt, hét, öt. Stimmel. Összesen tizenhét.

Azt mondja, tizenhét? A bíró halkan dünnyögte a haikut, az ujjain számlálva.

Sem/ Colt/ sem/ Lu/ger (5)

sem/ Be/ret/ta/ sem/ Brow/ning (7)

le/ves/ kell/ Ed/gar (5)

Annyi szótag, de ettől még nem haiku. Sehol kigó, azaz évszakszó.

Ahogy vesszük. Egy jó meleg leves lehet utalás őszre vagy télre. Ahogy abban inkább lenne persze, hogy

Mit bír a bíró

Tanácsos a tanácsos

Ha esik, ha fú

De ez talpnyalás. No meg végső soron nem kreatív írás kurzust vezetni vagyok itt…

Valóban, válaszolta a bíró. Majd: Vuibert, hozza ide az egyes számú bizonyítékot!

Miközben várta, hogy a fogalmazó behozza neki az egyes számú bizonyítékot, a bíró rágyújtott egy staubra. Megkérdezte, hogy kérek-e én is, de nem dohányzom, soha életemben nem voltam igazi dohányos, így azután egyedül cigizett a bíró, csendben, a félig nyitott ablaknál, a távolba, valahol a Saint-Michel szökőkút felé vesző tekintettel, amint a huzatban borzolta a haját a szél; a nyakkendője félrecsúszott, mint valami költőé, és talán valójában erre volt hivatott: költőként élni. Talán valami véletlen folytán találta magát a jogi kar padjaiban, véletlen folytán a bírói elitképzésben, már nem egészen véletlenül a párizsi Központi Bíróságon, hogy ügyeket vizsgáljon, ügyiratokat nyálazzon át, tanúkat hallgasson ki, noha a lelke mélyén csak arra vágyott, hogy költő legyen, vagy egyszerűen a költőt játssza, a költő pózában tetszelegjen, azaz a lenyugvó napot szemlélve a Szajnán szonetteket szavaljon félrecsúszott nyakkendőben.

Nos, erre gondoltam, miközben ő egykedvű, vén vizek folyására gondolt, a templomtalan kegyúrra, az aquitániai hercegre, az ó, szomorú testre, az ősz húrjainak zsongására, jajongására, busongására, vagy prózaibban a srácaira, akikért hamarosan el kell mennie az iskolába, a feleségére, aki megkérte, hogy ugorjon be még a tisztítóba, és hozza el az asszony fekete bőrszoknyáját, a neccharisnyára, a csipke harisnyatartóra, amit néha alatta hord; vagy talán semmire. Az ablakpárkányon nyomta el a cigarettáját; nyílt az ajtó; megjött a fogalmazó.

Felismeri? – kérdezte a bíró.

Ha nem tévedek, mondtam, ő a fogalmazó.

A fogalmazó elmosolyodott, a bíró nem.

Nem, mondta a bíró, és elém tartotta az egyes számú bizonyítékot, amelyet a fogalmazó immár átadott neki: felismeri ezt itt?

Már hogyne ismertem volna fel? Órákon át bámultam, simogattam a csövét és a markolatát, tartogattam a kezemben végtelen óvatosan. Még célba is vettem Vascót, viccből meg is húztam a ravaszt, hallottam az üres kattanását, ahogy a kakas rácsappan az ütőszegre, amikor töltény nélkül lő az ember. Ezer közül is megismertem volna.

Tehát akkor, erősködött a bíró, felismeri?

És állíthattam volna persze, hogy nem, sosem láttam ezt a hatlövetű, 7 millis kaliberű Lefaucheux-t, sajnálom, semmit nem mond nekem, mondhattam volna, de eszembe jutott, hogy nem sokkal korábban esküt tettem, hogy az igazat, csakis az igazat mondom, még a jobb kezemet is felemeltem, eszembe jutott, hogy velem szemben a bíró ül, a bíró irodájában vagyok, ő pedig nem tűnt olyannak, aki viccelődni van itt.

Várjon, mondtam, mutassa csak.

És ekkor újra megvizsgálhattam ezt a revolvert, közelről, megint láttam, még a műanyag tasakon át is láttam az „ELG és csillag” jelzést, a tölténydob elejébe ütött JS monogramot, és persze a sorozatszámot, a híres-nevezetes nº14096-ot, amely annyira felbőszítette az irodalomtörténetet.

Megadtam magam, igen, felismerem.

Helyes, örvendezett a bíró. Vizsgáljuk tovább, mi a kapcsolat a revolver és e között a füzet között.

A füzet volt az első, amit a bíró megmutatott, amikor az imént beléptem az irodájába. Egy nagy, négyzethálós, 21 × 29,7-es formátumú Clairefontaine. Kilencvenhat oldal, aminek csak alig több mint a fele maradt meg – a többi a papírkosaramban végezte. A puha, átlátszó borító alatt fekete filctollas felirat volt olvasható:

én uram és legyőzőm

A következő oldalakon költemények sorakoztak. Ezt találták hát Vascónál: egy revolvert, egy füzetet vagy húsz költemény firkálmányával, majd később, a ballisztikai vizsgálat után, lőpormaradványokat a kezén. Lám, ennyi maradt, gondoltam, az egész szerelmi történetéből.

Micsoda ügy, mondtam. És ha már a bíró beidézett, nyilván jó oka volt azt hinni, segíthetek neki, hogy tisztábban lásson. Kész fejtörő, vallotta be nekem a bíró, sehol egy tanú, azaz pontosabban kétszázötven is van, de egy sem megbízható, mivel mindegyikük, az áldozat közelebbi vagy távolabbi ismerőse lévén, az ő pártját fogta, mind a vádlottat hibáztatja, akitől csak egyetlen név szajkózása telik: Tina. Vasco úgy ismételte végtelenül Tina nevét, Tina, Tina, mintha a keresztneve zsolozsmázásával visszahozhatná. Tinát kérdezzék, mondta Vasco, de a szóban forgó Tina, kesergett a bíró, nem hajlandó részt venni a vizsgálatban, amelyről Vasco kurtán csak annyit mondott: a füzet, minden ott van a füzetben, csak a verseket kell elolvasnia.

Tehát, kérdezte a bíró, megmagyarázza?

Én számítottam Vasco legjobb barátjának. Tinának is az egyik legközelebbi barátja voltam. Ami azt jelentette, hogy sokat várt tőlem a bíró. Én pedig belementem, hogy elmagyarázom neki, amit csak szeretne, ha úgy tartja kedve, lehetek egy verseskötet tudós magyarázója, de azért figyelmeztettem, hogy alaposan fel kell vérteznie magát türelemmel, mert időbe fog telni a dolog. Egész história ez a história.

Engem azért fizetnek, hogy mások történeteit hallgassam, mondta a bíró.

Hol kezdjem?

Beszéljen a nőről! Beszéljen Tináról.

3

Néma csend. Tinából először a csendjét hallottam. Egy reggel meghívták a rádióba, hogy a darabját reklámozza, a műsorvezető éppen azt kérdezte tőle, hogy a színház csak reprodukálja-e a valóságot, vagy átlényegíti, hogy az egyetemes egy formájává transzcendentálja; erre a kérdésre a leggyakrabban csak valami elcsépelt válasz érkezik – de nem Tinától, Tinának ez nem volt szája íze szerint való, ő úgy döntött, valóban elgondolkozik rajta, mintha belül fontolóra venné minden egyes szavát.

Az eredmény szünet, hosszú szünet lett, amit a műsorvezető, már amennyire tudott, kitöltött, bemondta a pontos időt (9 óra 17), a rádióállomás és a meghívott vendég nevét, életkorát (huszonnyolc év), foglalkozását (színésznő), a darab címét (Két és fél nap Stuttgartban), amelynek az egyik főszerepét játssza, és Molière-díjra jelölték érte (az év női felfedezettjeként) és végül a darab témáját (Verlaine utolsó találkozása Rimbaud-val, az 1875-ben Stuttgartban közösen eltöltött két és fél nap), mielőtt még egyszer feltette volna a kérdést, immár átfogalmazva (tehát a színház mimetikus vagy mimézis?).

Én otthon voltam, a fürdőszobában, a rádió a mosógépre téve, épp fogat mostam, és tisztán hallottam a kefe sörtéinek zizegését a fogzománcomon, hallottam, ahogy lefolyik a vékonyka vízér, és mindenekelőtt, mindenekelőtt Tina csendjeit, igen, hallottam Tina csendjeit, és arra gondoltam, típusokba kellene sorolni a csendet, leírni és osztályozni a fajtáit, a hangulatos csendtől a nyomasztó csendig, az ünnepélyes csendtől a vigasztalan csendig, a télvízi vidéki zug monoton csendjétől a hívek áhítatos csendjéig a templomban, a halottas szobák könnyes csendjétől a hold világította szeretők merengő csendjéig, mindet le kellene írni egészen Tina rádió sugározta csendjével bezárólag.

Így tartott ez tíz percig szinte teljes csendben, amelyet csak a műsorvezető kérdései törtek meg, ekkorra már-már mentegetőzve tette fel őket, mintha megfélemlítették volna Tina elgondolkodó csendjei, a rádióban szokatlan hosszas csendek, amelyeket a műsorvezető nekibuzdulásai csak kétszer olyan intenzívvé tettek. Először zavarba ejtett, azután felbosszantott. Mintha úgy hallgatta volna magát, amint semmit nem mond, ahogy mások a saját hangjukat hallgatják. A műsorvezető végül egy sanzont játszott be: Az örökségedet Benjamin Biolay-től – úgy emlékszem, mintha ma reggel lett volna, először hallottam, csodálatos szám, ha szereted a vérszín őszt, csodás színvörösében, dúdoltam, ismeri? Nem? Sebaj.

Mindenesetre a Biolay-szám után Tina beszélni kezdett. Nem magáról, nem a darabról, nem is azért, hogy a műsorvezető kérdéseire válaszoljon: szavalni kezdett. Mennyi időnk maradt, kérdezte Tina, tíz percünk, igen? Akkor engedje meg, hogy megajándékozzam egy kis Verlaine-nel, egy kis Rimbaud-val, engedje meg, hogy szavaljak magának. És tíz percen keresztül, élő adásban, az egyik leghallgatottabb napszakban verseket mondott a rádióban, a Szaturnuszi költemények egyik szonettjével kezdte, majd amikor azt befejezte, annyi időt sem hagyott a műsorvezetőnek, hogy újra kérdezze, egy másik költeménnyel folytatta, ezúttal Rimbaud-éval, A Zöld Hordóbannal, amelynek utolsó sorainál kiemelte, figyeljék, figyeljék a kettős alliterációt s-sel és m-mel: sonkát – és sört csatolt óriás serlegembe, mit megaranyozott egy késett napsugár,1 figyeljék csak, és minden egyes szótagot tagolva, megismételte a két sort, nyomatékkal ejtve minden egyes fonémát, majd minden átmenet nélkül részünk volt A részeg hajóban, a huszonöt négysoros szakaszával elejétől a végéig úgy ritmizálva, ahogy mindig is kellene, pontos és biztos hangon, amely nem a hangszálakból eredt, nem is a tüdő levegőjének súrlódásából a gége redőiben, hanem messzebbről, mélyebbről, a szívből, a belekből, az alhasból, mit tudom én, olyan hangon, amelytől halljuk az eszelős habok2 loccsanását, amely láttatja az ízes nap-cafatot s a csüngő azúr-takonyt és sok hámló nap-lebenyt,3 a fekete csikóhalakat, a csillagtenger szigetét, s miközben egy rivális adón egy helyi képviselőt lehetett hallani, amint az alkalmatlanok bandája által suttyomban elhatározott reformtervet pellengérezte ki, nyilvánvaló nadrágszíj-megszorítást, amely kivérezteti az önkormányzatok költségvetését, egy másikon egy miniszter védelmébe vette ezt az intézkedést mint a jelenlegi körülmények között feltétlenül szükségeset ahhoz, hogy a költségvetés egyensúlyba kerüljön, újra beinduljon a növekedés, és visszanyerjék a háztartások bizalmát, egy harmadikon egy szakszervezeti vezető óva intette a kormányfőt, aki azt állítja, nem téríthetik le a választott útról, mindazonáltal szeretné újra felvenni a társadalmi párbeszéd fonalát, végül egy negyediken egy parodista a reggeli műsor főnökének két kényszeredett nevetése közepette kifigurázta az összes előbbieket, mindeközben Tina verseket mondott, én pedig csak álltam a fürdőszobámban, hátamat a mosógép dobjának vetve, és mint egymillió rádióhallgató aznap reggel, már csak a cezúráknál vettem levegőt két fél sor között.

Felváltva találtam mesterkéltnek és őszintének, pozőrnek, majd megindítónak, nem tudtam, mit gondoljak róla, nem tudtam, lenyűgöz-e vagy idegesít, vagy mindkettőt egyszerre, de ahogy hallgattam, kedvem támadt megnézni a darabját. Már csak néhány, négyes kategóriájú jegy maradt, harmincnyolc euróért, „korlátozott rálátással”, amiről naivan azt gondoltam, hogy részben lesz korlátozott a rálátás, nevetségesen korlátozott, naiv módon azt gondoltam, ennyi pénzért legalább a színpad kétharmadát láthatom, sőt miért is ne, ha veszem a fáradságot és egy kicsit előrehajolok, akár az egész színpadot –, márpedig az, amit én ártatlan figyelmeztetésnek véltem, eufemizmus volt valódi szélhámossággal tetézve: lecsapható ülésre kerültem, egy oszlop mögött, mit nem mondok, egy pillér mögött, hatalmas, masszív támpillér mögött, amit ha kihúznának, minden bizonnyal az egész épület összedőlne, s abban a pillanatban nem is bántam volna, ha összedől, rá azokra a szemetekre, akik eladták nekem a jegyet, mert hiába tekeregtem, hiába nyújtogattam a nyakam, hogy kikukucskáljak a szomszédomé mögül, semmi. Semmit nem láttam A két és fél nap Stuttgartbanból. Harmincnyolc pénz, mondtam. No meg hetven euró a csontkovácsnak. A nyakficam miatt.

Szóval mondhatom, hogy a színházból távozóban nem voltam jó passzban. Rendben – mondhatják erre –, hallani ettől még hallhatott mindent, az első szótól az utolsóig, azt az utolsó néhány autentikust is, amelyeket Verlaine ejtett ki Rimbaud halálhírét hallva –, de végül is mégiscsak szerettem volna látni ezt a darabot, „érzelmest és lebilincselőt” a Le Point szerint, „lélegzetelállítóan realistát” (Le Monde), „amelyet két, pályája csúcsán lévő színésznő visz sikerre” (Télérama), „az ifjú Lou Lampros, aki fenséges Rimbaud szerepében” (L’Officiel des spectacles) és „az év felfedezettje Verlaine-ében” (azaz Tina, az Elle szerint). Egyetlen fanyalgó kritika akadt csupán, a Le Figaróé: „Monumentális locsogás szellemtelen rendezésben, amelyet alig ment meg a tévesen merésznek vélt szereposztás (a két költőt két nő jeleníti meg, micsoda ötlet!)”, sajna kissé hosszú mondat ahhoz, emelték ki a darab létrehozói, hogy in extenso tüntethessék fel a plakáton, bár egy részlet idézéséhez ragaszkodtak: „Monumentális […]” (Le Figaro)

Így írták a színház bejáratánál kitett plakáton, csupa nagybetűvel: „MONUMENTÁLIS […]” (Le Figaro), és épp efölött állt a darab címe, még feljebb a két színésznő portréja, Lou és Tina egymásnak háttal, és nem tudom, miért, de mindjárt Tina tekintete, szeme ragadott meg – a szeme…

Amelyet, mondta a bíró, a barátja felidéz az egyik költeményben.

álmatlanságom

szakadatlan,

viszálykodás van

folyamatban,

szimfóniásan

akaratlan

éjszaka költ

deleje zöld

szemednek

(mindjárt kettőnek, nem csak egynek)

Semmi kétség, mondtam, ez bizony Tina szeme, zöld, kettő is van, semmi kétség. De micsoda zöld, istenem! Az ő szeme sajátos zöldje: Tina-zöld szemek. Amazónia légi felvételen, mondta Vasco, egy szemernyi kékkel: hullámverés erejű írisz; csupa morajlás, sodrás, folytonos zűrzavar, amelybe belevész a pupilla, mint árbócvesztett hajó a viharba. És a plakáton is zöld volt ez a szem, de halványzöld, eső mosta, fakult zöld; az ajkán félmosoly, az álla szögletes, enyhén előreugró; az álbajusz miatt az arca félig takarásban.

Itt elmondhattam volna neki, a bírónak, hogyan sikerült elérnem a darab producere révén, akit innen-onnan ismertem, hogy találkozzam Tinával, majd hogyan lettünk barátok mi ketten, igen, elmondhattam volna neki, miféle gyengéd cinkosság fűz össze minket azóta (nem állítom, hogy kezdetben ne lett volna kedvem lefeküdni vele, ő maga is gondolt erre egy időben, mondjuk úgy, megérintette a gondolat, s noha nem említett soha semmi ilyesmit, szeretném hinni, hogy így volt, de egyáltalán nem állt szándékában megcsalni Edgart – s mindez persze, magától értetődik, Vasco előtt történt. Azután meg elszállt ez a kedvünk, sikeresen szublimáltuk a vágyunkat, részeire választottuk Éroszt, hogy csak a spirituálist tartsuk meg belőle, annyi baj legyen – a barátságunk többet ért egy kérészéletű testi ütközetnél, és bizonyos értelemben már így is szerelem volt, s talán épp ez a barátság: a beteljesületlen szerelem egyik alakja.).

Elmondhattam volna neki mindezt, de nem ez volt a téma. A téma az volt, hogy szokásunkká vált hetente egyszer, csütörtök délutánonként összejönni – aznap nem volt előadás a színházban. Az Hôtel Particulier-ben találkoztunk, ami két szempontból is előnyösnek bizonyult, tőlem kétlépésnyire volt, és tőle sem túl messzire: így sosem kellett sokat várnom rá. Gyakran mondta, hogy hosszú évek óta olyan kórban szenved, amelyet sajnálatosan gyógyíthatatlannak vélt: mindig figyelmen kívül hagyta az odajutási időt. Akkor indult el otthonról, amikor már ott kellett volna lennie, ahol várták, mintha egyetlen csettintésre ott teremhetett volna a találkozóhelyen, ahová rendszerint negyedórás késéssel érkezett, néha többel, soha kevesebbel – vonatokat késett le, embereket bántott meg, ez már csak így van, öregem, szokj hozzá, mondta Tina. Ezért azután, amikor egy csütörtök délután elmeséltem neki, hogy szombat este néhány barátom jön hozzám vacsorára, köztük az a Vasco, akit szeretnék bemutatni neki, Tina pedig annyit mondott, megpróbálok felugrani (már tervezett valamit akkorra), magától értetődőnek tűnt, hogy nemigen számíthatunk a jelenlétére körünkben aznap este.

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

A képek jegyzéke

Jegyzetek

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Előkészítés Tomka Eszter

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Cormorant SC – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License