Juliana Weinberg

AUDREY HEPBURN TÜNDÖKLŐ CSILLAGA

Fordította: N. Kiss Zsuzsa

A mű eredeti címe: Audrey Hepburn und der Glanz der Sterne

Copyright © by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin.

Published in 2020 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © N. Kiss Zsuzsa

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető

ISBN 978-963-614-156-1 (papír)

ISBN 978-963-614-157-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Hessky Eszter

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

„Mérhetetlen szeretetéhséggel születtem, és emésztő vággyal, hogy szeretetet adjak.”

Audrey Hepburn

ELŐHANG

Brüsszel, 1935. május

Audrey a gyerekszobája ruhásszekrényében kuporgott, a sok együttalvásban megkopott plüssmajmát szorosan ölelve. Apja, Joseph ajándékozta neki a majmot, más ajándékot nem is igen kapott tőle élete eddigi hat évében. Üzleti útról hazatérő apja egy nap a kezébe nyomta.

– Te jutottál róla eszembe, majmocska. Ugyanolyan nagy barna szeme van, mint neked – mondta apja akkor, és beletúrt az ő kurta barna hajába, aztán ment a dolga után.

Ez a gesztus meglepte Audrey-t. Apja vele is, és két bátyjával, Alexszel és Iannel is hűvösen tartózkodó volt általában.

– Hadd ne kelljen megint apámtól pénzt kérnem! – ért el Audrey füléhez az anyja, Ella sziszegése a szomszédos szalonból. – Hogyan mondhatnám el neki, hogy megint megszorultunk, noha te jól keresel a banknál, Joseph?

Apja olyan maró gúnnyal felelt erre, hogy Audrey össze rezzent:

– A drágalátos Ella van Heemstra bárónőnek talán méltóságán aluli, hogy édesatyjához forduljon egy kis támogatásért? Úgysem fog nemet mondani, te vagy a szeme fénye.

– Te felelőtlen! – rivallt a férjére Ella. Remegett a hangja a nehezen visszafojtott indulattól.

Audrey a fülére szorította felhúzott térdét. Megrémítette, hogy mindig fegyelmezett, példás önuralmú, ízig-vérig úrinő anyja így kikel magából.

Apja csak dörmögött erre, hogy mit, Audrey nem értette a szekrényben. Egy darabig csupán anyja léptei alatt hallotta csikorogni a szalon hajópadlóját.

– Hogy merted eldorbézolni mindenünket – mindenemet?! – Ella megint felemelte a hangját, Audrey legnagyobb rémületére.

Bár itthon lennének a bátyjai, akkor nem érezné magát ennyire magányosnak, elveszettnek! A szülők mindig is sokat veszekedtek, de soha még ilyen ádázul.

– És ráadásul… nagyon nem tetszik, hogy egyre jobban húzol ehhez a nemzetiszocialista mozgalomhoz.

Apja megint olyan tisztán beszélt, hogy a szavai elhatoltak a szekrénybe. Audrey feszülten fülelt, a majma szőrét lehelgetve.

– Elég már, Ella – mondta Joseph vészjóslóan higgadt hangon. – Te is helyeselted idáig ezt a mozgalmat. Helyesli mindenki, akibe szorult némi ész.

– Tény, hogy eleinte ez az ideológia egyben-másban elég logikusnak tetszett – ismerte el Ella. – De engem már taszít. A náci eszmék nekem túl embertelenek.

Audrey a vállfákon függő ruhák szegélyét babrálta elmerülten, csiklandozták a fejét. Nem értette, miről beszélnek a szülei, túl sok idegen szót használtak.

– És mennyire gyűlölöd a zsidókat… – mondta akadozva Ella. – A katolikusokat, a feketéket… Ez nekem ijesztő, Joseph.

Joseph válaszának csupán érthetetlen foszlányait lehetett hallani a szekrényben. A szülei még jó sokáig beszélgettek egymással, nyugodtabban, halkabban, mint az imént. Audrey-ban már remény ébredt, hogy a veszekedés most is elül végre, ám hirtelen széktologatás, pattogó szavak következtek. Audrey lélegzete is elakadt, szinte laposra szorította a majmát. Nyílt a szalon ajtaja, a lépcsőn határozott léptek tartottak a bejárati ajtóhoz.

A kislány elejtette a majmot, kilökte a szekrényajtót, és az ablakhoz rontott, mert úrrá lett rajta a balsejtelem. Lenn csukódott a bejárati ajtó, mire zsámolyra állt, és kinyitotta az ablakot. Meghűlt benne a vér: apja egy kofferral ment le a ház előtti lépcsőn.

– Apa! – kiáltotta levegő után kapkodva, aztán mivel apja a jelek szerint nem hallotta meg, hangosabban ismételte. – Apa!

Joseph megállt, hátranézett, kezében a kofferral. Hűvös, kifejezéstelen pillantást vetett a kislányra, aztán sarkon fordult, és szó nélkül elment.

Audrey-nak a könnye is eleredt kétségbeesésében.

– Apa! – nyögte még egyszer, de ő nem nézett vissza.

Még soká állt a zsámolyon azután is, hogy apja eltűnt a látó teréből, sírt nehéz szívvel, homályosan sejtve, hogy az élete sohasem lesz már ugyanolyan.

Halkan nyílt a gyerekszoba ajtaja, és anyja lépett be, ő is kisírt szemmel. Átölelte a kislányát, és így maradtak egy ideig a közös sorscsapástól sújtottan.

– Visszajön? – kérdezte súgva Audrey.

Ella a fejét rázta, az ajkába harapott.

– Nem, kicsim. Itthagyott minket.

– De hova megy?

Anyja tétova kézmozdulatot tett.

– Nem tudom. Talán Londonba, ahová valósi. – Hímzett zsebkendőt vett elő, és felitatta a könnyeit.

– Mi lesz velünk? Apa nélkül? – rebegte Audrey alig hallhatóan.

Ella megint magához szorította, és a hatéves kislány érezte, hogy anyja kihúzza magát, megint a határozott, erős akaratú önmaga, aki úrrá lesz az érzelmi hullámokon.

– Boldogulni fogunk, Audrey. Te, én és a bátyáid.

Odanyújtotta neki a zsebkendőjét.

– Töröld meg a szemed! Ne lásson minket így a szobalány!

Audrey szófogadón szárogatta az arcát, aztán magához szorította a majmát. Kába volt. Az érzés, hogy ezentúl hiányzik majd egy nagy adag szeretet az életéből, állandósult.

I. RÉSZ

BOMBÁK ÉS BALETT

1944–1945

„Egyfelől talán gyermeteg maradtam, másfelől kora érett voltam, mert nagyon zsenge koromtól jól ismertem a szenvedést és a rettegést.”

Audrey Hepburn

1

1944. május

Két repülő dörgött el Arnhem felett, reszkettették a konzervatórium balett-termének ólomkeretes ablakait. A táncoló kislányok nem zavartatták magukat. Megszokták, hogy a harci gépek zaja elnyomja a gramofon hangját.

– Un, deux, trois – vezényelt higgadtan Madame Marova. – Un, deux, trois, allongé… – Lepelszerű, hosszú ruhában, még a háború előtt vásárolt, kopott balettcipőben ment végig a rúdnál gyakorló kislányok során. Hol egy kartartáson igazított finoman, hol egy fej dőlésszögén. – A kezed oldalra, Frida! Femke, lábfej! Lábfej!

Valamennyi kislány azon volt, hogy Madame Marova megelégedését kivívja. A Madame szigorú volt, de szeretetteljes, valamint előtáncosa az arnhemi konzervatóriumnak, hiába romlottak hónapról hónapra a munkafeltételei. Négy éve tartott a német megszállás Hollandiában. A lakosság félelemben élt, mindenki ismert olyan honfitársat, akit a németek agyonlőttek állítólagos kihágásokért. Sok balettnövendék alig merészkedett házon kívülre, oktatásra sem járt. Élelem is csak gyéren jutott, aki lány részt vett még az órán, mind sovány volt, ha ugyan nem csont és bőr.

Madame Marova a sor végére ért.

– Nagyon szép, Edda – dicsérte meg bátorító pillantás kíséretében a mozdulataiba feledkezett tizenöt éves lányt.

Audrey összerezzent. Sehogy sem bírta megszokni az Edda nevet, noha a német megszállás kezdete óta így szólították, legalábbis az iskolában és a konzervatóriumban. Anyja ragaszkodott ehhez, amikor a háború kitörésekor Hollandiába költöztek, a nagyszülőkhöz.

– Az Audrey névnél angolabb nincs – jelentette ki akkor anyja, és közben szemét ráncolva mérte végig tetőtől talpig Audrey-t. – Apád annak idején sajnos mindenáron angol nevet akart adni neked. Olyan idők járnak, hogy ez vállalhatatlan rizikó. A németek gyűlölnek mindent, ami brit. Téged, mert félig brit vagy, még tán el is vihetnek.

Audrey-t azóta rettenetes jelenetek kísértették még álmában is; több ízben volt szemtanúja annak, hogy a németek anyákat, gyerekeket, egész zsidó családokat hajtanak ki otthonaikból, teherautón hurcolják őket a pályaudvarra, onnan Németországba. Kimondatlanul is világos volt mindenki számára, hogy ezek a családok soha többé nem térnek vissza. Ezért is nem ágált Audrey az ellen, hogy a saját nevét hollandra cseréljék, és a nyilvánosság előtt Edda legyen.

– Az utóbbi hónapokban nagyot fejlődtél – súgta oda Madame Marova alig hallhatóan, vélhetőleg azért, hogy a többi kislányban ne keltsen irigységet. Hiszen a lehangoló mindennapokból az egyetlen szabadulás számukra a balettóra volt.

– Azt hiszem, belőled még igazi primadonna válhat.

Audrey elpirult a dicséret hallatán, és a tanárnő újabb utasítását követve, akár a többi lány, kecsesen föltette a lábát a rúdra. Összeszorította a száját, amikor a szemébe tűnt fehér harisnyáján a többszörös stoppolás. Nem mintha szégyellte volna, hiszen minden lánynál volt valami hiányosság, sokuk tütüje volt rongyos, cipője összevissza foltozott, de Audrey mégiscsak azt kívánta, bár ne így lenne.

– Un, deux, trois, demi-plié…

Audrey becsukta a szemét, átadta magát a gramofon hangjainak. Elmerült egy csillogó világba, ahol primadonna volt hófehér, tollpiheként lebegő tütüben, kifogástalan hegyes cipőben, barna hajában fehér virággal a színpadon, a Hattyúk tava Odette- jeként. Ez volt a mentsvára a háborús mindennapokban, a vágyálma, amely feledtette vele a korgó hasát vagy a bátyjai miatt érzett aggodalmát. Alex az ellenállási mozgalomban küzd valamerre, Iant a döbbent család orra előtt rántották be németországi kényszermunkára.

A testhelyzetváltásnál, fölegyenesedőben Audrey kicsit megszédült, de lehunyt pillái alatt ünnepelt, tomboló tapsot arató balerina maradt.

– Mi történt, Edda? – hallotta Madame Marova aggódó hangját. – Rosszul vagy?

Audrey kinyitotta a szemét, és pislogott, hátha attól elmúlik a szédülés.

– Dehogy, minden rendben!

Félt, hogy Madame Marova eltiltja, ha bevallja neki, mennyire gyengének érzi magát.

– Mára befejeztük! – tapsolt a balettmesternő. – Nehogy összeess nekem, Edda! Mint a múlt héten Vicky. Ebbe az átkozott háborúba mind beleszakadunk. Van odahaza elég ennivalótok?

Audrey csak nézett rá némán, a Madame ingerülten kapott a homlokához.

– Milyen bárgyú kérdés! Ne haragudj érte, gyermek! Ugyan ki lakik jól a mai időkben?

Kellemesen langyos volt a májusi este. Az ereszkedő nap lágy fényben fürösztötte Arnhemet; a parkban, melyen át Audrey hazafelé tartott, felragyogtatta az ápolt sétányokat, a virágágyásokat, a szökőkutakat. Idilli képet nyújtott a város, csak ne álldogáltak volna szanaszerte ráérősen mindenkit és mindent vizslató német katonák.

Audrey hamarosan elérte a nagyszülői lakot, ahová őt és anyját befogadták. A valaha tekintélyes épületen javítások váltak esedékessé már régebben: megrepedt két ablak, a legutóbbi tavaszi vihar jó néhány cserepet lesodort a háztetőről. De a háború, az éhezés, az állandó rettegés a megszállóktól nem hagyott időt, módot efféle karbantartó munkákra.

Audrey gyomra megkordult, megint érezte a szokásos ürességet. Az ebéd csak híg leves volt, és ő bízott benne, hogy a vacsora nem megint a rémes borsólisztkenyér lesz.

– Hát itt vagy, kislány – üdvözölte a bejárati ajtó előtt a gazt tépkedő nagyapja. – Gyere, együnk, csak rád vártunk.

– Megint borsólisztkenyér? – húzta az orrát Audrey.

Nagyapja nevetett.

– Ejnye! Hiszen ínyencfalat! Egész nemzetek állnának sorba a mi remek borsólisztkenyerünkért, ha ismerhetnék.

– Hát az egyszer biztos – dünnyögte ironikusan Audrey.

– Sőt nagyanyád málnalekvárjának a maradékát ehetjük hozzá – biztatta a nagyapja, és bekísérte a házba.

– Na, az is valami.

Ella és a nagymama már az asztalnál ültek.

– Milyen volt a balettóra? – kérdezte anyja, miközben a kenyeret osztotta. Egy szerény szelettel kellett beérni mindenkinek.

– Élveztem. Mint mindig. – Kis időre Audrey újfent pazar balettelőadás jeleneteit látta maga előtt, önmagát mint primadonnát, amint bájosan, kecsesen adja a szerepét. – Vicky nem jön többet. A Madame szerint annyira alultáplált, hogy veszélyes neki a tánc.

Ella nem szólt semmit, de tekintete végigsiklott Audrey csontos alakján. Ő gyorsan eltakarta magát a szalvétájával, és majdhogynem dacosan rágcsálta a kenyere héját. Nehogy anyja megtiltsa neki a táncot! Örökös álmodozásának tárgya, a balett nélkül félember lenne. A fantáziálás a balettről segít elaludnia éhesen is, és napközben elvonja a gondolatait ki tudja, hová szakadt bátyáitól.

Nagyapja figyelmét sem kerülte el Ella nézése, és védelmébe vette az unokáját.

– A mi Audrey-nk biztosan nem jut odáig, hogy fel kelljen hagynia a tánccal! Mindjárt itt a nyár, nagyanya kertjében terem majd tápláló falat.

A nagymama megerősítésül Audrey elé tolta a lekváros üveget.

– Egyél, kislányom!

– Csak a következő tél miatt fáj a fejem – dünnyögte a távolba révedve nagyapja. – Sehol még a háború vége. Kemény telünk lesz.

– Csak kapnánk friss hírt a fiúkról! – sóhajtott nagyot Ella.

Audrey leszegte a fejét, hogy ne lássa az anyja szeméből sütő fájdalmat. Neki is nyilallt a szíve, ha szóba kerültek a bátyái. Ő is rettenetesen aggódott értük.

Nagyapja megszorította Ella kezét.

– Ne emészd magad annyit, drágám! Alex szívós fajta. Csavaros az esze. Nem kaphatják el, hiszen minden zugot ismer a környéken, nem úgy, mint a németek. És talán nem vagy büszke, hogy ellenálló?

Ella erőt vett magán, kiegyenesedett. Audrey lenyűgözve, egyszersmind szomorúan figyelte anyja erőfeszítését, hogy nyugalmat árasszon. A félelem, a kétségbeesés pillanatokra lett csak úrrá Ellán, aztán úgy tetszett, rendíthetetlen. Nagyasszony, aki nem enged a méltóságából. Erre nevelték fiatal korában, és ő Audrey-t úgyszintén.

– Igazad van, apám. Hát persze hogy büszke vagyok Alexre. – Ella nagyot sóhajtott, szalvétáját a szájához érintve. – Ő legalább jelentkezik időnként. De Ian… – Ella megint magába roskadt, és Audrey látta, hogy könnybe lábad a szeme. – Ianről semmi hír, mióta Németországba vitték. Biztosan valamelyik szörnyű hadianyaggyárban kell robotolnia…

Nagyanya vigasztalón tette a kezét Ella karjára.

– Imádkozom, hogy épségben hazakerüljön mind a kettő.

– Csak meghallgattatnának a fohászaid! – mormolta maga elé Ella.

Audrey is gyakran imádkozott a háború kitörése óta, de már azelőtt sem hitt abban, hogy célra vezethet pusztán a gondolat ereje. Aki változást akar, annak tennie kell érte.

– El ne felejtsem – nyelte le szerény étke utolsó falatját nagy apa –, az ellenállók újabb találkozót terveznek. Ma kaptam értesítést. Persze a lehető legfeltűnésmentesebben kell lebonyolítani, a németek szeme-füle mindenütt ott van. De valaki akkor is hírt kell vigyen a fiúknak, akik a városon kívül laknak.

Audrey máris pattant a helyéről.

– Megyek megint én, nagyapa!

– Szó sem lehet róla! – nyomta vissza a lányát erélyesen a székre Ella. – Egyszer voltam olyan bolond, hogy hagytalak üzenetet vinni az ellenállóknak, majd belepusztultam, úgy féltettelek! Tizenöt éves vagy még csak, Audrey, leszel szíves kimaradni ebből!

– De, anya! Pont nagy előny, hogy csak tizenöt vagyok. Senki nem fog gyanút, ha én viszek híreket a parasztoknak a gazdaságokba. Az a látszat, hogy sétálgatok meg biciklizek a vakvilágba. – Audrey segélykérőn fixírozta krákogó nagyapját.

– Jól mondja a gyerek, Ella. Ha egy ilyen aranyos kislány pedálozik ki a gazdaságokhoz, azon senki nem akad fenn. Bezzeg más lenne engem, öregembert, Arnhem volt polgármesterét azon érni, hogy kilincselek a gazdaságoknál. A németek rögtön sejtenék, hogy mesterkedem valamiben.

– Anya, engedj el! – könyörgött Audrey. – Hadd tegyek én is valamit azért, hogy befejeződjön ez a szörnyű háború!

Látta az anyján, hogy viaskodik magával. Végül kicsit meglágyultak szigorú vonásai, és nagyot sóhajtott:

– Hát jó, kislányom. De az ég szerelmére, legyél nagyon óvatos! Nem élném túl, ha veled is történne valami.

Audrey engedelmesen bólogatott. Segített anyjának és nagy anyjának mosogatni, felseperni a konyhát, aztán jó éjszakát kívánt, és lefeküdt. Még nem bukott le a nap, de az utóbbi hónapokban Audrey-nak szokásává vált, hogy korán megy aludni. Egyrészt mert remélte, hogy a hamarosan jelentkező éhségérzetet átalussza, másrészt mert elalvás előtt átadhatta magát az álmodozásnak a balettről.

Meg az édesapjáról. Minden este szorongatta az évek során tovább nyűvődött kismajmát, és azon töprengett, hol lehet most az apja. Hogy bírja a háború sújtotta Londonban? Miért nem ad hírt magáról soha? Gondol-e még néha őrá? Bámult ki az ablakon a narancspiros alkonyégre, és elszorult a szíve a vágyakozástól. A brüsszeli nap óta, mikor apja nem nézett még egyszer hátra, meg volt hasadva a lelke, úgy érezte, nem lehet őt szeretni, másnál alacsonyabbrendű. Hiszen lehet-e egyéb ok, amiért Joseph nem kereste vele a kapcsolatot, hogy meglátogassa? Csak úgy egy apa nem hagyja ott a gyerekét, nem igaz?

Másnap szombat volt, és Audrey korán ébredt. Rosszul aludt, mert egyre a küldetése járt a fejében. Belebújt a vajsárga, virágos nyári ruhájába, amit előző évben anyagmaradékokból varrt neki a nagyanyja. Lötyögött rajta.

A konyhában anyja és a nagyszülei már a gyér reggelinél ültek. Audrey figyelmét nem kerülték el aggódó pillantásaik. Csak a nagyapja hunyorított felé biztatóan.

– Tessék, kislány – töltött ki neki nagyanyja egy bögre híg gyógyteát.

– Visszakozhatsz is – mondta hirtelen az anyja.

Audrey fölpillantott rá. Sápadt arcára, összeszorított szájára. Sikerült egy halvány mosolyt küldenie felé.

– Ragaszkodom hozzá. Ha Alex olyan bátor, harcos ellenálló, tőlem is telik annyi, hogy célba juttassak pár egyszerű üzenetet.

– Hát persze hogy telik, kicsim – mosolygott rá bátorítón a nagyapja, és két keskenyre összehajtott cédulát vett ki a nadrágzsebéből. – Tessék, az egyiket De Groot gazdának adod át, a másikat Timmermansnak, megértetted? Ismered, ugye, az utat hozzájuk?

Audrey bólintott. Lehajolt, és oldalt a fűzős cipőjébe dugta a cédulákat. Aki ránéz, annak meg sem fordul a fejében, hogy titkos üzeneteket rejteget.

– Pompás – szorította meg a vállát elismerően nagy, meleg kezével a nagyapa.

Ella és nagyanya homlokráncolva figyelték a fejleményeket.

– Siess vissza, kislány! – intette nagyanya.

– Biciklivel menj! – kérte elfehéredett szájú anyja. – Minél hamarabb jössz meg, annál kevesebbet kell izgulnom.

– Igyekszem – ígérte Audrey, kiitta a vízízű teáját, aztán fölkelt az asztaltól. – Viszlát!

A három felnőtt az ablakból követte tekintetével, míg elhajtott az úton.

Gyönyörű kora nyári reggel volt, érezte a nap hevét a karján, mélyen beszívta a tulipánok illatától édes levegőt. Az első sarkon két német katona őrködött, ez mindennap nyomasztóan hatott rá, néma fenyegetésként. Ezen a napon ráadásul eleve ideges volt. Nemigen jött számításba, hogy megállítják – hiszen szemre csupán egy kamasz lány, aki a hétvégi szép időt kihasználva biciklitúrára indul –, de lelki szemei előtt számos olyan jelenet derengett, amikor a katonák kérdőre vontak holland honpolgárokat, hogy hová van útjuk.

De Groot gazdához gyorsan odaért, egy kiserdőn kellett átvágnia, aztán egy döngölt ösvényen végighajtania. A gazdát is azonnal meglátta az istállóknál, öt percen belül átadhatta az üzenetet, és indulhatott tovább.

Timmermans birtoka Arnhem túlvégén feküdt, oda hosszabb volt az út. Audrey szaporán tekerte a pedált, remélve, hogy a második kézbesítés is simán lezajlik. Egy magányos háznál elhaladóban egy német katonát látott tétlenül egy fa törzsének támaszkodni, mintha várna valakit. Vele szinte egykorú fiú volt. Audrey próbálta elvonni róla a tekintetét, nehogy megállítsa. Csodálkozott azon, hogy a fiú csupán félszegen rámosolyog.

Közben hőség lett, Audrey verejtékezve ért célba. A birtok néptelenül, némán fürdött a délelőtti napsütésben, csak a közeli legelőn múztak az utolsó tehenek. Állt a levegő, levél se rezzent.

– Mijnheer Timmermans? – Audrey ledöntötte a kerékpárját a poros útfélre, és körbehordta a tekintetét. Sehol egy lélek. Megkerülte a házat, belesett a tárt istállóajtókon, de csak tátongó ürességet talált.

Kopogtatott a lakóház ajtaján, akkor vette észre, hogy résnyire nyitva van. Tétován lépett a félhomályos, áporodott levegőjű előtérbe.

– Mijnheer Timmermans?

Nehezen szokta meg a szeme a sötétet, lélegzet-visszafojtva fülelt. Felfigyelt a nyitott pincelejáratra, az onnan felszűrődő morajra, zörgésre. Aztán egyszerre megint csönd lett.

Audrey dermedten állt vagy egy percig, erőt gyűjtve egy újabb próbálkozáshoz:

– Mijnheer Timmermans?

A következő pillanatban a pániktól kihagyott a szívverése: valaki elkapta hátulról, a nyakát egy kéz szorította. Úgy megrettent, hogy eszébe sem jutott védekezni.

A támadó erélyes rántással megfordította – a bátyja, Alex nézett szembe vele. Koszos volt, mosdatlan szagú, és láthatóan nála nem kevésbé rémült. Lassan ívelt csak mosolyra a szája.

– Audrey! Az ég szerelmére, mit keresel te itt?

– Alex! – Audrey a bátyja nyakába borult, így álltak egy kicsit a félhomályos előtérben. – Úgy örülök, hogy látlak, és hogy jól vagy!

– Pszt! – kapta a szájához az ujját Alex. – Csak halkan! Most épp úgy fest, tiszta a levegő, de sosem tudni, merre ólálkodnak németek. Gyere a pincébe!

Audrey-t megelőzve araszolt le a keskeny lépcsőn a pince homályába két másik fiatalemberhez. A pinceablakon egyetlen keskeny fénycsík hatolt be. Audrey szívdobogva, felvillanyozva kuporodott le egy szalmazsákra.

– Ők Piet és Claes. Pár napig itt rejtőzünk Timmermans gazdánál, míg kiterveljük a következő akciónkat.

A két másik fiatalember odabiccentett Audrey-nak.

– Hol jártál mostanában? Anya nagyon aggódott érted, én dettó.

Alex hárító mozdulatot tett.

– Kár aggódnotok. Tudunk vigyázni magunkra. Amszterdamban voltunk egy ideig, pár másik ellenállóval rajtaütöttünk egy német raktáron.

– Meg mertétek tenni? – Audrey nagy szemeket meresztett a bátyjára.

– Meg. – Alex szemlátomást magába roskadt, miután ezt közölte. Piet és Claes is csüggedten gubbasztottak. – Sokra mentünk vele. A kár nem nagy. Csepp vízzel hűtöttük megint a forró platnit. Kevesen vagyunk mi hollandok ahhoz, hogy a megszállókra igazi csapást mérjünk.

Audrey a bátyjához simult, egészen ki akarta élvezni a rövid időt, amit együtt tölthetnek.

– De legalább elmondhatom anyának, hogy jól vagy.

– Tedd is meg! Hogy kerülsz ide egyáltalán?

– Timmermans gazdának hoztam üzenetet az itteni ellenállók titkos találkozójáról. Neked adom át, rendben?

Alex elvette a cédulát, és a nadrágzsebébe süllyesztette.

– Szólok majd Timmermansnak. Elvan élelemért, ha ugyan tud szerezni. Akkor mehetsz is, húgocskám, ne kelljen annyit izgulnia anyánknak!

Audrey szorosan átölelte még egyszer, és azon volt, hogy mindenestül eszébe vésse a testvére képét, szennyfoltos arcát, viseltes ruháját a sötét pincében. Nehéz szívvel mászta meg visszafelé a lépcsőt. Ilyen időkben sosem tudhatja az ember, hogy nem utoljára látja-e a szerettét.

Nagyszülei és anyja a konyhaasztalnál ülve várták. Mikor belépett, anyja felpattant, és magához ölelte, ami szokatlan volt tőle, általában ódzkodott attól, hogy érintéssel fejezze ki szeretetét.

– Hál’ isten, itt vagy megint, kislányom!

– Büszke vagyok rád – mondta a nagyapja. – Minden simán ment?

Audrey a székére telepedve lázasan mesélte, mit élt át. Ella először lesápadt, aztán enyhe pír ütött ki viaszos vonásain.

– Olyan boldog vagyok, hogy Alexnek nem esett baja! – kulcsolta össze a kezét. – Persze még boldogabb lennék, ha nem vállalna részt ilyen veszélyes akciókban, pláne hogy rajtunk úgysem segítenek.

Nagyanya egyetértőn bólogatott, nagyapa azonban visszaszólt:

– Az nem lehet, hogy senki semmit ne tegyen! Mi, hollandok talán karba tett kézzel várjuk, míg felszabadítanak? Derék dolog, amit a fiú csinál!

– Igazad van, apám, elismerem. – Ella az összekulcsolt kezére meredt egy pillanatig, aztán felderült az arca, mikor a lányára nézett. – Tegyünk mi is valamit az ellenállásért, Audrey! Időszerű egy fekete bemutató.

– Fekete bemutató – lehelte Audrey, és felcsillant a szeme. – Nagyszerű!

– Hát akkor dologra, női szakasz! – somolygott nagyapa, és kiment. Nagyanya is elvonult, hogy pár szem krumpliból megfőzze a szegényes ebédet.

Ella és Audrey a nap további részében a padláson lévő ládákból vadásztak filcdarabokat, hogy balettcipőket varázsoljanak belőlük. Az elmúlt évben már többször részt vettek ilyen fekete bemutatókon; mi több, Madame Marovával vállvetve Ella a szervezésből is jócskán kivette a részét. Ezekre az eseményekre esténként a legnagyobb titokban, mindig változó szomszédos pincékben került sor. A félhomályban a Madame növendékei eltáncoltak egy balettet, vagy verseket mondott halkan valaki. A belépti díjak az ellenállási mozgalomnak mentek. A legnagyobb óvatossággal kellett mindent lebonyolítani, nehogy szimatot fogjanak a megszállók.

– Ezúttal Van de Heijdensék ajánlották föl a pincéjüket. Itt járt reggel Madame Marova, míg te elvoltál, a segítségemet kérte. A társnőid hovatovább mezítláb kénytelenek táncolni, nincs egy ép balettcipőjük.

A lehajtott fejjel szorgalmasan öltögető Audrey bólintott.

– Ez az igazság. Borzasztó. Na de – tartotta magától kicsit messzebb a munkadarabot, kritikus pillantást lövellve rá – kész nevetség egy ilyen filcpapucs. Nem tartja a lábat. Mit nem adnék egy pár vadonatúj balettcipőért!

Ella felsóhajtott.

– Megértelek. Remélem, eljön még az idő, amikor újra normális világ lesz. És te fényes nappal, népes közönség előtt léphetsz fel, és nem zörög a csontod…

– Mondta a Madame, hogy mit fogunk táncolni?

– Egy részt a Csipkerózsikából.

– Csipkerózsika… – Audrey egy másodpercre becsukta a szemét, csillogó kosztümben, pazar cipőben, nagy színpadon látta magát, megmerítkezett a gyönyörű vágyálomban, messze szakadva a keserves valóságtól.

Egy hét múlva elérkezett a nagy alkalom. Alkonyatkor a Van de Heijdens család házába szállingózott a szomszédság, és vonult le azon nyomban a tökéletesen elsötétített ablakú pincébe. Audrey és családja a többieknél jóval előbb ment át, hogy Audrey melegíthessen, aztán csatlakozott konzervatóriumi társ nőihez a konyhában, csöndben nyújtottak, kölcsönösen ellenőrizték a frizuráikat.

Madame Marova árnyként tűnt fel a konyhaajtóban, jelezni a lányoknak, hogy kezdődik a nagy fellépés.

– Csak csöndesen, mes filles! Egyesével le a lépcsőn! Szép lassan, semmi tülekedés, még elcsúszik valaki! Edda, laza a csatod, igazítsd meg, légy szíves!

Libasorban vonultak filctalpakon a kislányok a pince öblébe, ahol vágni lehetett a csöndet.

Audrey a székek, zsámolyok tarka egyvelegével berendezett rögtönzött színházterem első sorában látta meg anyját és nagyszüleit. Hozzávetőleg húsz szomszéd és távolabbi lakos várta izgatott némaságban a bemutatót. Nagyapja bátorítón biccentett, anyja olyan lámpalázzal szorongatta a retiküljét, mintha ő lépne mindjárt színpadra.

– Jó estét kívánok, kedves közönségünk – mondta alig hallhatóan Madame Marova. – Nagy öröm, hogy ma este is ennyien megtisztelik jelenlétükkel fekete bemutatónkat! Balerináim alig várják, hogy előadhassanak néhány jelenetet a Csipkerózsikából. A végén az egyik kislányunk, amint szokásos, egy persellyel áll majd az ajtónál. Kérjük szíves hozzájárulásukat a megszállókkal hadat viselő ellenállóink javára!

Audrey végigpásztázta a félhomályba vesző arcokat: senki nem mert mozdulni vagy tapsolni. Mindenki tudta, hogy a csend létkérdés. Nem szűrődhet ki zaj ebből a pincéből, hiszen kiszámíthatatlan az őrjáratok gyakorisága.

A lányok elfoglalták a helyüket, a Madame némán jelzett az öreg zongoristának, aki időnként a konzervatóriumi balettórákon is szolgáltatott zenei kíséretet. A lehető leghalkabb billentéssel játszott, a lányok táncba fogtak. Két régi állólámpa világított hozzá.

Audrey egészen átadta magát a zenének, a besötétített pincén túli világban szárnyalt, piheként lebegve a könnyedségben, a gondtalanságban. Futólag felocsúdva a révületből Ella sóvár pillantását érezte magán.

Túlontúl hamar elhalt a halk muzsika, az előadás véget ért. A lányok és Madame Marova meghajoltak. A legelső bemutatókon Audrey még furcsállta, hogy nincs taps, no de ha húsz ember veri össze a tenyerét tetszése jeléül, arra bizonyára felfigyel a katonaság.

– Köszönjük – súgta a közönségnek Madame Marova.

A jelenlévők pedig éppoly nesztelenül, ahogyan érkeztek, felálltak a helyükről, és kifelé indultak a lépcsőn, el nem mulasztva mindazonáltal az adományt a Femke által tartott perselybe.

Madame Marova kifelé menet Audrey karjára tette a kezét.

– Fantasztikus voltál, Edda, mint mindig.

Audrey arca felragyogott a dicsérettől.

Ella kendőt kerített a lánya vállára, nehogy megfázzon a hűvös estében.

– Tényleg nem volt rossz – mondta könnyedén.

Ennél nagyobb elismerés sosem hangzott el tőle, és Audrey látta a tekintetén a büszkeséget. Mégis azt kívánta, bár vetné félre egyszer az anyja a tartózkodó stílusát. Hirtelen fakóbbnak érezte az iménti sikert, elfogódottan lopózott fel a lépcsőn, hogy mihamarabb a szabadba jusson.

Odafenn a nagyapjához simult. Ő magához szorította, és a fülébe súgta:

– Csak téged figyelt mindenki, esküszöm. Körbekémleltem, minden szem rajtad csüggött. Te voltál az este sztárja, a legkecsesebb, a legkifejezőbb az összes lány közül.

– Köszönöm, nagyapa – suttogta Audrey. Megint boldognak érezte magát, melegség töltötte el a szívét.

2

1944. november

A nyár őszbe fordult, aztán beköszöntött a tél. Járta a szóbeszéd, hogy a szövetségesek bevonulást terveznek Hollandiába, de hogy ez igaz volt-e, afelől senki nem tudott biztosat. Audrey még szeptemberben, októberben is makacs szenvedéllyel járt a balettpróbákra, és prímabalerinaságról szövött fényes álmaiba menekült a zord jelenből, de novembertől ez egyre kevésbé sikerült neki.

– Mes chères filles – mondta egyik nap gondterhelten Madame Marova, végigsiklatva tekintetét kitartó növendékei kis csapatán –, sírni tudnék. Nyáron még húszan voltatok, most meg már csak öt a létszám.

Audrey és négy társnője lesújtva horgasztották le a fejüket. Törökülésben vették körbe a Madame-ot, mindnyájan többé- kevésbé magukba roskadva.

– Femke összeesett múlt héten – dünnyögte egy sovány, szőke, Tomke nevű kislány. – Az orvos megmondta, hogy életveszélyesen alultáplált, de semmit sem tehet.

– Marijke azért maradt el, mert olyan gyönge, hogy felkelni sem bír – suttogta Vicky, aki nem is takargatta a nagy szakadást fehér tütüjén. – Az anyukája attól fél, hogy meg fog halni.

Mind látták Madame Marován, mennyire nehezére esik uralkodni magán. Ha mégoly szigorúan oktatta is őket, a növendékei sorsát a szívén viselte.

– Tudok mindent – bökte ki. – Legtöbben így vagyunk. Drága kislányaim, sajnos…

Audrey felkapta a fejét. Rátört a pánik, hogy Madame Marova ezentúl szünetelteti a balettórákat, sőt talán végleg lemondja. A körülmények javulására nem lehet számítani.

– Madame! Ne! – sikoltotta, lesoványodott arcában még nagyobbnak tetsző barna szeméből sütött a kétségbeesés.

– De bizony, Edda kedves. – A balettmesternő is leült a padló ra, és két kezét Audrey vállára tette. – Ennek így kell lenni. Ez az utolsó közös balettóránk. Beszéltem a konzervatórium igazgatójával. Ő is egyetért velem, hogy ti, kislányok testileg nem bírtok már ilyen igénybevételt.

– De én még tudok táncolni! – lázongott Audrey könnyes szemmel. – Én bírom!

Madame Marova szomorúan mosolygott rá, a többi kislány mereven bámult le a kopott balettcipőjére.

– Ez vállalhatatlan kockázat, Edda. Nézz végig magadon, eltörsz mindjárt, mint egy szál gyufa. Azt hiszed, nem vettem észre, hogy tánc közben folyton megszédülsz? Hiába leplezed nagyon ügyesen.

– De… – Audrey hangja elcsuklott. A mesternő magához vonta, megsimogatta a haját. – Én elpusztulok balett nélkül… Hiszen tudja, az az álmom, hogy hivatásos balerina leszek…!

– Persze hogy tudom. – Madame Marova fölkelt, megigazította a ruháját. – De hiába minden, kislányok, bármennyire sajnálom. Talán majd egyszer, ha vége lesz a háborúnak…

A lányok szótlanul öltözködtek a hazaúthoz. A Madame az ajtóban néma homlokcsókkal búcsúzott mindenkitől. Audrey- nak égett a szeme. A heves szélre, az egykettőre bőrig áztató esőre ügyet sem vetve ment hazáig. A szokásosnál is sötétebbnek tűnt az ég, olyan barátságtalan volt az idő, hogy a katonák sem mutatkoztak.

Audrey-nak nemcsak az éhségtől görcsölt már a hasa, hanem a bánattól is. Felfoghatatlan veszteség érte, oda minden, ami szép az életében. Balett nélkül nincs miért élnie. Szertefoszlottak az álmai arról, hogy a színpadon a zenével eggyé válva feloldódik a hajlékonyságban.

Elviharzott a házkapuban az esőre meredő nagyapja mellett.

– Mi az, kicsim? – kiáltotta rémülten a nagyapja. – Történt valami?

– Nagyon is történt – zokogta Audrey, és futott a konyhába, majd feldöntve anyját, aki elkapta a két csuklójánál.

– Audrey! Mi ez, hogy így berontasz?!

– Nincs tovább, anya! – fakadt ki Audrey. – Se balett, se konzervatórium, semmi!… Nem lehetek prímabalerina, nem lesz több óra, a Madame mindenkit hazaküldött!

Ella jelentőségteljes pillantást váltott a nagyszülőkkel.

– Nem ér váratlanul a dolog. A tánchoz már túlságosan legyengültetek, sajnálom, Audrey, de így a legjobb.

– Majd ha vége a háborúnak, megint vehetsz órákat – próbálta vigasztalni gyámoltalanul a nagyanyja.

– Majd ha, majd ha… – kiabált Audrey. – Sose lesz már vége! Tízéves korom óta tart! Tizenhat leszek fél év múlva! Ez az istenverte háború elvesz tőlem mindent! A balettot, a bátyáimat…!

– Fékezd a nyelved! – torkolta le gépiesen az anyja.

– De hisz igaza van szegénykének – dünnyögte a nagy apja. – Erre az átkozott háborúra rámegy a fiatalsága, a jövője. – Nehézkesen kibaktatott a szabadba.

Audrey-ra, mint az utóbbi időben oly gyakran, rátört a szédülés. Forgott vele a konyha. Ella aggódva tapintotta meg a homlokát.

– Milyen forró vagy, kicsim. Gyorsan az ágyba!

Audrey ellenkezés nélkül vonult vissza a szobájába, le sem vetkőzött, csak végigdőlt az ágyon. A hasában az üresség, a balett gyászolása szinte elviselhetetlenül kínozta, fájt minden lélegzetvétel. Behunyta a szemét, apja megfakult képe úszott elé. A báty jainak nyoma veszett, a balett nincs többé, legalább az apja ne hiányozna! Ő segíthetne rajtuk ebben a nehéz időszakban!

– Nyomorult gazember! – zokogta, a párnájába bokszolt, aztán elnyomta a nehéz álom.

Ettől kezdve Audrey ideje javát az ágyában töltötte. Gyenge volt a felkeléshez. Gyakran felment a láza, amitől kuszán fantáziált, bátyái, apja, balettos társnői úgy kavarogtak a fejében, mint a szélfútta levelek. Egy-egy jobb napján az ágyban ülve bámult ki az ablakon a december óta egyre magasabb hótorlaszokra.

Az ajtón át tompán szűrődött be az anyja meg a nagyszülők közti eszmecsere. „Az ínséges, szörnyű tél” volt minduntalan téma, vagy a szövetségesek jövetele, az egyetlen reménysugár, hogy elmúljék róluk ez a nyomorúság.

– Meghalt Van Dijkék hároméves kisfia – morogta egy januá ri reggelen nagyapa, nem gondolva, hogy Audrey is hallja. – Éhen pusztult. Megint egy gyerek. Hát miért hagynak minket felfordulni, mint a barmot?!

Audrey hallotta az ökle csattanását is a konyhaasztalon. Az ő családjuk is éhezett. Néha visszasírta a nyáron még elérhető borsólisztből vagy fűféléből sütött kenyeret. Nem ritkán kétnapi adagja volt a forró vízzel szaporított egy szem krumpli. Nagyapa néha kerített tulipánhagymákat, mohón ették, de nemigen csillapította a gyomruk sajgó ürességét.

Nagy nehezen eltelt a borzalmas tél, szinte észrevétlenül kitavaszodott, de változással ez nem járt. Arnhem lakosságát mintha nehéz álom ülte volna, az utcákon elvétve ődöngött valaki, a gyerekek nem jártak iskolába. Ilyen rendkívüli állapotot még nem élt ez a térség.

Május elején Audrey betöltötte a tizenhatodik évét, de ha anyja nem gratulál, neki fel sem tűnt volna. Az ajándékozás ideje rég lejárt, az éhséggel való viaskodásban teltek a napok.

A születésnap másnapján betámolygott Audrey-hoz az utóbbi időben leginkább csak pongyolát viselő, önmaga árnyékává lett anyja. Az ápolt, korrekt megjelenésre korábban oly kényes asszony fehér volt, mint a fal, beesett az arca.

– Ablakot nyithatnál – mondta mogorván. – Dohos idebenn, kinn legalább friss a tavaszi levegő. – Áthajolt Audrey ágyán, és felrántotta az ablaktáblát.

– Nem érdekel – dünnyögte behunyt szemmel Audrey. A virágillatú, enyhe légáram azonban hatott rá is. És hirtelen felfigyelt egy másik szagra is. Ella úgyszintén, még közelebb lépett, és kihajolt az ablakon.

– Nahát… Nahát… Audrey! – Akadozott a hangja.

Audrey felült az ágyban – amitől erősen megszédült –, hogy kinézzen az utcára ő is. Először azt hitte, érzékcsalódás.

Két katona állt az úton, cigarettázva. Ez a szag csapta meg Ella és Audrey orrát. Megszokott látvány, és valamiért mégsem.

Audrey hirtelen felélénkült.

– Menjünk ki, anya! Hamar! Ezek nem németek, nézd az uniformisukat…! – Nem bírta folytatni a zokogástól.

Együtt szaladtak ki a hálószobaajtón az előtérbe, aztán a küszöb elé. Ott sóbálvánnyá dermedtek a vakító napfényben.

A két katona barátságosan rájuk köszönt angolul, az utca végén akkor fordult be egy egész osztagnyi brit katona. Diadalmenetben, mint az ókori Róma légiói, ujjongó, éneklő holland sokaságtól kísérve. A zajra közben a nagyszülők is előjöttek. Nagyapa az arcára tapasztotta a kezét, és lerogyott a bejárati lépcsőre.

– Vége! – kiabálta a fülébe Audrey a felvonulás egyre erősödő hangzavarában. – Nagyapa, vége!

– El se merem hinni – mormolta könnyek között a nagyapja.

Audrey életében először látta sírni megtermett, mindig jó humorú, rendíthetetlen fellépésű nagyapját. Nagyanyjáról és Elláról is lerítt a döbbenet, így álltak ott négyen szorosan egymás mellett, és bámulták a lakosság üdvrivalgása közepette feléjük tartó szövetséges katonákat.

A házuk előtt bajtársaikra várakozó katonák egyike végigmérte Audrey hálóinges, csontos alakját. Egy gramm zsír nem sok, annyi sem volt rajta. Audrey restelkedve fonta össze a karját: igazán magára kaphatott volna valami ruhát.

– Tessék, vedd csak el!

Audrey-t elbűvölte, hogy angolul szólnak hozzá: hat évig ez volt apjával a közös nyelvük, a háború kitörése óta azonban eltiltották tőle, nehogy feltűnést keltsen vele. Lenyűgözve nézett a fiatalember kedves kék szemébe.

– Vedd el nyugodtan!

Bizsergett a keze, amikor az aranypapíros csomagot megfogta: olyan érzés volt, mintha álmot látna, amiből mindjárt fölébred.

– Köszönöm – bökte ki angolul.

– Hogy hívnak? – kérdezte az egyik katona.

Audrey fölpillantott rá, borzongás futott végig a gerincén.

– Audrey – felelte rekedten. – A nevem Audrey. – Soha többé nem lesz Edda, végérvényesen elmúlt az az idő, amikor rejtegetnie kellett, hogy félig brit származású.

A katonák rámosolyogtak, aztán csatlakoztak vonuló honfitársaikhoz.

– Bontsd végre ki azt a csokoládét! – biztatta derűsen a higgadtságát lassan visszanyerő nagyapja. – Nem is emlékszel már, milyen, ugye?

– Rég ettem – suttogta Audrey, óvatosan széthajtva az aranypapírt. Letört egy darabka csokoládét, és a szájába dugta, aztán még egyet, mielőtt továbbadta volna a táblát anyjának és nagyszüleinek. Szájában az édes, ígéretes íz szinte robbanással ért fel.

Jó előjel volt ez Audrey-nak. Mostantól minden jobb lesz, visszakapja az életét. Minden alkalmat meg fog ragadni, hogy elveszettnek hitt álmait mégis valóra váltsa.

Innentől felfelé ívelt a pálya. Napokon át örömmámor uralta Arnh em utcáit, monstre népünnepély. Az emberek kacagtak, táncra perdültek, ölelgették egymást. Rövidesen előkerült Alex: egyik reggel szurtosan, szakadtan állt az ajtó előtt. Audrey ujjongva borult a nyakába. Ian is hazaért, de neki tovább tartott, gyalogolt ugyanis Berlintől Arnhemig, mert Németország maga volt a káosz.

Audrey kimondhatatlanul boldog volt, hogy újra együtt a család, éledezett benne lassan a remény, hogy táncolhat is talán nemsokára. Az országban persze még hatalmas volt a felfordulás, szűkösen jutott csak élelem, ám a polgármester kihirdette, hogy közeledik az Egyesült Nemzetek segélyszállítmánya, melyből minden lakos részesül.

Audrey volt iskoláját rövid úton megtették segélyelosztónak. Két héttel a szövetségesek diadalmas bevonulása után ő is ott állt az iskolaudvaron a többi városlakóval, és lázasan leste a beharangozott segélykonvojt. Ujjongás tört ki – nem ritka eset ezekben a napokban –, amikor feltűntek a teherautók. Az arnhemiek türelmesen vártak a sorukra, hogy átvehessék az élelmet, gyógyszert, ruhaneműt.

Audrey vacogva lépett bátyjaival az iskolapadokból hevenyészett kiadóhely elé.

– Takarót? – kérdezte a számtalan láda és csomag közül a szolgálatot teljesítő fiatal nő.

Audrey az izgatottságtól meg sem bírt szólalni, de a bátyái igennel feleltek.

– A nagyszüleinknek visszük. Kérnénk fejfájás elleni gyógyszert is nagyanyánknak.

Audrey révülten nézett; a hosszú tél nélkülözései után az Egyesült Nemzetek munkatársai mentőangyalok voltak a szemében. Nagy hatást tett rá, hogy ezek a fiatalok milyen figyelmesen gondoskodnak a lakosságról, mennyire ügyelnek arra, hogy minden szükségessel ellássák az embereket.

A nő rámosolygott a pad mögül.

– Emeld fel a kosaradat, különben hogy teszem tele?

Audrey restellte, hogy csak áll tátott szájjal, gyorsan a pad tetejére tette a kosarat. Megigézve figyelte, hogyan rakják meg leves- meg húskonzervvel, befőttel, szalonnával, margarinnal.

– Ez ám a lakoma! – mondta Alex, a nő pedig mosolyogva nyugtázta.

Audrey szeme javában legelt még az adományon, amikor a nő cukrot, mazsolát, mézet, csokoládét, tej- és kávéport is tett hozzá.

– Gondolom, elég lesz a következő szállítmányig – mondta búcsúzóul.

– Köszönjük! – lelkesedett Ian és Alex.

Ian vette át a nehéz kosarat. A várakozók sora mellett vonultak az iskolaudvarra.

– A legszívesebben most azonnal… – nyúlt Alex egy tábla csokoládéért.

Ian eljátszotta, hogy menten a kezére csap.

– Csak lassan a testtel, majd otthon igazságosan elosztjuk. – A húgához fordult aztán: miért fordul úgy magába? – Mi van veled, hugica? Kísértetet láttál?

Audrey a fejét rázta, mosolyogni próbált. Egyszerűen lehengerelte az Egyesült Nemzetek stábjának segítőkészsége és nagyvonalúsága. Felfoghatatlan, hogy külhoni vadidegenek mindent elkövetnek azért, hogy őket megmentsék.

II. RÉSZ

AD ASTRA

1948–1953

„Szerencsém volt. Lehetőség nem gyakran adódik. Ha jön, meg kell ragadni.”

Audrey Hepburn

1

1948. május

Csörgött a vekkere, engesztelhetetlenül korán. Álomittasan hallotta az ablakot verő esőt, nyújtózott, és máris megsajdult minden porcikája. Tegnap is kőkemény volt a tréning. Nyögve tápászkodott, és kiment a fürdőbe.

A mayfairi lakás, ahová csak nemrég költöztek anyjával, pici volt, és szegényes, de mindent elkövettek, hogy kicsit lakályosabbá tegyék. Audrey-nak mosolyognia kellett az egy szál világítóan sárga tulipán láttán, melyet anyja mustárosflakonban helyezett el az előszobai alacsony szekrénykén. Emlékeztető a szülőföldjére, melyet pár hónapja odahagytak Londonért. Ella pillanatnyi tétovázás nélkül fordított hátat Hollandiának azért, hogy a lánya Angliában részesüljön balettoktatásban.

Audrey megmosakodott, kifésülte rövid barna haját, egyszerű ingruhába bújt. Fölösleges kiöltözködnie az útra a balettiskoláig, a nap nagy részét úgyis tütüben és balettcipőben tölti.

Gyorsan főzött magának egy kávét, felkapott egy banánt – Madame Rambert utálja, ha elkésnek a növendékek. Éles a nyelve, és szabad folyást enged szitoktirádáinak; Audrey nem akarta kockáztatni, hogy ő kerüljön a célkeresztbe.

A viktoriánus korban épült háromszintes ház lépcsőfeljáróján érte anyját, aki épp a lakók szemetét szedte össze az ajtók elé kitett tartókból, hogy levigye a lenti nagy kukákba. Ilyen házmesteri teendők és több más alkalmi munka révén jutott pluszkeresethez, hogy fenntarthassák magukat. Audrey ösztöndíjas ugyan a balettiskolán, de a pénz sosem elég.

– Jó reggelt, anya.

Ella letette a nehéz szemeteszsákot, és a lányához fordult. Fáradt tekintete ellágyult. A feladathoz egyik régi ruháját fogta be, de egyenes tartása, átható tekintete valamelyest mégis arisztokrata aurát vont köré.

– Audrey, reggeliztél?

– Persze.

– Komolyan? – Ella szigorúan nézett, Audrey önkéntelenül elnevette magát.

– Komolyan, anya.

– Ne könnyelműsködj az egészségeddel! Madame Rambert nél nagyon kemény a tréning, kizsigerel. Hány lány dobta már be a törülközőt, mióta az iskolára jársz?

– Három, de velem ez nem fordulhat elő. Kitartok, hiába kész őrmester a Madame. – Audrey derűs hangot akart megütni, de ez nem volt teljesen őszinte. Balett-táskát tartó karja sajgott az izomláztól. – Nem te szoktad mondani, hogy az életben meg kell dolgozni mindenért, csak úgy nem hullik az ölünkbe semmi?

– Igaz. – Ella szemeteszsákot kapott mind a két kezébe, és lesietett a lépcsőn a lánya előtt a kövezett belső udvarra. Itt világos szokott lenni, madárdal is behallatszott az egy sarokra lévő Hyde Parkból, de aznap súlyos sötét felhők takarták az eget. Kövér esőcseppek zúzódtak szét az ázott kőkockákon. Május volt már, de semmi jele annak, hogy egyszer beköszönt a nyár. Audrey fölhajtotta vékony ballonkabátja gallérját, de az arcára így is kellemetlenül szitált az eső.

– Csak szólok, Audrey, hogy este későn jövök. Mrs. Greene hívott, hogy segítsek ki egy-két órát a virágüzletben.

Audrey az esernyőjét babrálta, végre kattanva kinyílt a feje fölött.

– Jó. Nekem is lesz egy kis munkám a balett után. Valami szappanreklám.

– Szappanreklám? – Ella a nagy kukákba szuszakolta a szemeteseket.

– Ennél többet én sem tudok egyelőre. Az iskolában volt egy cetli a fekete táblán, hogy modelleket keresnek egy ilyen reklámhoz. Tegnap a déli szünetben jelentkeztem náluk, és azt mondták, menjek.

– Hát jó. De azért sok ez neked. A balettiskolai nehéz nap után még modellkedni is? Jobb lenne egyenest hazajönnöd és forró fürdőt venned, hogy lazíts. – Ella lecsapta a kuka fedelét, és aggódva méregette Audrey-t.

– Ha egyszer majd híres prímabalerina leszek, nem kell ilyen pluszmunkákért törnünk magunkat – mondta bizakodva Audrey, és búcsúpuszit nyomott anyja arcára. Noha anyja takarékoskodott a szeretetnyilvánítással, Audrey mély hálát érzett, amiért támogatja őt balettvágyálma valóra váltásában. Sok mindent feladott Ella Hollandiában, hogy vele tarthasson Londonba.

Ernyője alá húzódva szedte a lábát az utcán a földalatti megállójához, hogy a Cambridge Circusig utazzon. A rendületlenül kopogó esőben a balettiskola patinás viktoriánus épületének elmosódó tömbje nem volt éppen hívogató. Csak a bejárat fölötti lámpások meleg fénye törte át a szürkeséget. A fenséges kapun át Audrey belépett a hallba. Vigyáznia kellett, nehogy a nedves cipőtalpa megcsússzon a márványpadlón.

Az öltözőben még kevesen voltak a lányok. Audrey mindig az elsők közt érkezett, hogy ne kelljen kapkodnia. Moira és Alice, akikkel Audrey barátságot kötött, már ott voltak, és javában hámozták magukról ázott gönceiket.

– Nektek is így sajog mindenetek? – kérdezte Moira, miközben fájdalomtól eltorzult arccal hajolt le fűzni a balettcipőjét. – Nagyon elkelne nálam egy alapos masszázs. – Moira hamisítatlan angol rózsa volt a tejfehér bőrével, sötétszőke, sima hajával, melyet rafinált kontyba csavart a próbához.

– Még kérdezed? – torkolta le keserűen a hosszú sötét haját feltűzendő copfokba fonó Alice. – Szerintem Madame embertelen tempót diktál. Ez nem katonai kiképzőtábor!

– Madame Rambert mint kiképzőtiszt? – A tütüjébe bújó Audrey nem állta meg kuncogás nélkül. – Az egy méter ötvenes magasságával? Képzeljétek csak el!

A három lány együtt nevetett. A balettmesternő rovására űzött tréfáik lényegében a tőle való rettegés leküzdését szolgálták Audrey-nál. Marie Rambert, légies törpetermet ide vagy oda, egyszemélyes intézmény. Ő dönt a balettnövendékei sorsáról. Ő határozza meg, melyikük viszi sokra, melyikük köt ki egy ágrólszakadt együttes hátsó sorában. Elképesztő hatalommal rendelkezik – tőle függ, hogy Audrey álmai teljesülnek-e, vagy kártyavárként összeomlanak.

Moira és Alice előrementek a balett-terembe melegíteni, Audrey az idegességtől görcsbe szorult gyomorral surrant be utánuk. Nosztalgiával gondolt vissza az arnhemi konzervató riumra és a háború utáni balettórákra Amszterdamban. Akkor lobogott benne a táncszenvedély, betöltötte minden gondolatát, akkor szárnyakat adott neki a meggyőződés, hogy nagy jövő elé néz. Most egyre gyakrabban fogják el kétségek, egyre éberebben ügyel a Madame minden szavára, minden bírálatára. Méltó-e arra, hogy a világot jelentő deszkák szólótáncoscsillaga legyen?

Míg melegített a rúdnál Moira és Alice mellett, nagyot sóhajtott. Olyan erősen vágyik erre! Csak tánc közben tud azonosulni önmagával, csak ilyenkor az, aki lenni akar, maga mögött hagyva gátlást és tétovaságot.

– Második pozíció! – adta ki az ukázt Madame Rambert röviddel az óra kezdete után a rúdnál felsorakozott növendékeknek. – Második pozíciót mondtam! Maga ott, Miss, ez nem óvodások körtánca, itt hivatásos táncosokat képezünk!

Akihez szólt, egy áttetszően halvány bőrű, csupa szeplő lány, pipacspiros lett. Eltökélten korrigálta a tartását, de a Madame továbbra sem volt elégedett vele. Rásuhintott a felkarjára a mindig magánál tartott kis pálcájával.

– Tartsák észben, és ez mindenkire vonatkozik, hogy megtiszteltetés ide járni. Mi a kiválók közül is csak a legkiválóbbakkal foglalkozunk. Még vizsgálódom, hölgyeim. Mint tudják, hamarosan döntenem kell. Ki méltó az intézményünkhöz, és kinek tanácsos inkább megszakítani a képzését és munkát keresni?

Audrey összeszorította a fogát, és még jobban kinyújtotta a lábát. Marie Rambert részéről mindennapos ez a szónoklat, de ettől nem kevésbé riasztó. A balettmesternő világhírű művész, élvonalbeli táncosokat nevelt. Mit sem csorbít a tekintélyén, hogy tízéves kislányéra hajaz a külleme.

Egyszer csak Audrey-ra is lesújtott a pálca. Összerezzent, hátrafordította a fejét: mögötte ott állt a Madame.

– Fejtartás! – reccsent Audrey-ra. – Hát hiába papolok magának a fejtartásról már hetek óta?! Mit ér, ha a mozdulatai nagyjából megfelelőek, de közben úgy tartja a fejét, mint egy holland parasztasszony, aki a sámliján ülve dögönyözi a tehén csöcsét?

Audrey-hoz elért a sor végén állók fojtott kuncogása. Arcába szökött a vér, szinte lángolt a szégyenletes hibától és a Madame elkeserítően rosszindulatú megjegyzésétől. Madame már csak ilyen. Csúcsteljesítményre sarkall, de goromba és sértő is tud lenni.

– Ne vedd magadra! – hallotta a háta mögül Moira dünnyögését. – Ez is mindnyájunknak szólt.

Audrey kipréselt egy hálás mosolyt, de a fájó kritika akkor is velőig hatolt.

A déli szünetre sem hagyott alább az eső, a lányok nem mozdultak ki az iskolából. Egy kietlen, huzatos teremben, kényelmetlen székeken és lócákon ejtőztek. Elővették az ebédjüket, a zömük csak gyümölcsöt, mert a Madame a sovány koszt híve volt. Audrey gyomra megkordult, mikor a csirkehúsos szendvicsébe harapott. Desszertnek egy szelet csokit hozott. A szörnyű hollandiai háborús tél óta rosszul bírta az éhséget. Folyton figyelmeztetnie kellett magát, hogy elmúlt a nélkülözések ideje, evés közben nem kell aggódnia, hogy másnap is jut-e betevő falat.

– A Madame meg ne lássa nálad a csokidat! – tanácsolta a székéről törökülésben Alice. – Őrjöngene.

– Legszívesebben kenyéren és vízen tartana bennünket – tódította Moira, aztán az almájába harapott.

Audrey-nak villant a szeme.

– Ennyit már hadd engedjünk meg magunknak! A felszabadulás napján csokit kaptam egy angol katonától. Azóta nem bírok meglenni nélküle. Mit csináljak?

Moira és Alice összekacsintottak.

– Jól van már, Audrey, ezerszer elmesélted a történetet, kímélj meg minket most tőle!

Audrey tüntetően beleharapott a csokoládéba, Alice engesztelően hozzátette:

– Tudjuk, milyen poklon mentél keresztül, Audrey. Nekünk Moirával szavunk sem lehet. A háború alatt Walesben mi elég rendes ellátást kaptunk.

Moira ásított.

– Hagyjuk már ezt a lehangoló témát, úgyis mindjárt vége a szünetnek. Hallottátok, hogy a Madame állítólag tengerentúli turnét szervez? Csak a legjobbakat viszi persze.

Alice szeme fölcsillant, sorra vette a növendéktársakat, hogy kinek lehet esélye. Audrey-n a jól ismert gyomorgörcs vett megint erőt. Külföldi turné, változatos színpadokon szerepelni közönség előtt álom a javából. De vajon felküzdheti-e magát a kiválasztottak közé? Nem valószínű, gondolta magában szomorúan.

– Hát erről én előre lemondhatok – nyilatkoztatta ki Alice.

– Én is – bólogatott Audrey. – A holland parasztasszony külsőmmel meg a hosszú lábfejemmel, amire a Madame folyton megjegyzést tesz, nekem semmi esélyem.

– Ne hülyéskedj! – mondta Alice. – Bemesélsz magadnak mindenfélét, Audrey. Kecses vagy, mint egy őz.

– Hármunk közül te vagy a legjobb – tette hozzá Moira.

Audrey csak nevette őket. De akkor is jólesett, hogy a barátnői mellette állnak, és könnyebb szívvel kezdte a délutáni foglalkozást.

Estére elállt az eső. A levegő üde volt, ázott föld- és virágillat lengedezett, miközben Audrey a földalatti felé tartott, hogy odaérjen a reklámstúdióba a felvételre. Fáradt volt, erőtlen, és ennek a napnak a végén is sajgott minden tagja. Alig várta a hétvégét: anyjával majd kiruccannak piknikezni a Hyde Parkba, és csak lustálkodnak a leterített pléden.

A szerelvényen szokása szerint lopva vizslatta az utastársakat. Apja vajon még Londonban él? Színezgette magában, milyen lenne egyszer csak meglátnia a tömegben, a földalattin vagy bevásárlásnál, vagy a parkban. Apja vajon felismerné? Hiszen már tizenkilenc éves és nyurga, nem kisgyerek már. Sóváran figyelt egy apjával utazó kamasz lányt. Nevettek valamin, és láthatólag oldott, meghitt volt a kapcsolatuk.

A szappanreklámhoz a fotók egykettőre elkészültek. A rendező megdicsérte Audrey-t: mint mondta, a nagy barna szemével, fényes hajával, szilfid termetével eszményi modell. Audrey mosolyogva fogadta a bókot, de egyre az járt még a fejében, hogy Madame Rambert leparasztasszonyozta.

Későn ért haza, alig vonszolta magát. Anyja nyilván nem sokkal előtte futhatott be, de már a tűzhelynél állt a szűk konyhában. Zöldségleves illata szállt Audrey orrába, és csak ekkor vette észre, milyen rettentően éhes megint.

– Milyen napod volt? – kérdezte Ella, és kavargatta közben a levest.

Audrey ásított, letette a balett-táskát, és egy hokedlira roskadt. Majd leragadt a szeme.

– Semmi különös. Kemény volt a tréning, a Madame meg csupa szeszély. De legalább a szappanreklámért jó kis pénzt adtak.

Kitette a táskájából a rendezőtől kapott bankókat az asztalra.

– Pompás! Ennyivel is tovább ér a takarónk. – Ella eltette a pénzt a konyhaszekrényben tartott régi teásdobozába.

Nem sokat beszéltek, míg a levest kanalazták, Ella is elfáradt a napi munkában. Mikor befejezték, Audrey kapta a szivacsot, hogy elmosogasson, de anyja erélyesen kivette a kezéből.

– Nem hagyhatom, kislányom. Aki balerina meg modell, annak legyen ápolt a keze.

– Rendben, csak… – pillantott Audrey az anyja kidolgozott, bőrkeményedéses kezére. – Nem csinálhatsz mindent te.

– Jó éjszakát! – mondta Ella, és finoman bár, de kipenderítette a konyhából.

Negyedóra múlva Audrey bedőlt az ágyba. Úgy ki volt merülve, hogy nem is elaludt, inkább mély öntudatlanságba zuhant.

2

1948. augusztus

Az esős tavaszt enyhe angol nyár követte. A hétvégéket általában a Hyde Parkban töltötték, Audrey meg az anyja, olvastak, bóbiskoltak. A lány nemegyszer a pléden hanyatt fekve szívta magába a frissen nyírt fű illatát, és a felhőtlen kék égboltra bámulva álmodozott.

Madame Rambert egyelőre semmi konkrétumot nem árult el a tengerentúli turnéról, lankadatlan szigorral folyt az oktatás, de ellentétben a számos lánnyal, akik feladták, és inkább titkárnőképzőbe iratkoztak, Audrey fogcsikorgatva küzdött tovább. Az Ella által pici korától belé nevelt fegyelem segítette át azokon a pillanatokon, amikor azt hitte, egyetlen lépést sem bír tenni, olyan fájdalmai vannak. Alice kivált a balettiskolából, nem látta értelmét annak, hogy tovább kínozza magát; pár héttel korábban eljegyezték, úgyis más irányba kanyarodik az élete, vélte.

Moira és Audrey nélküle folytatták. Együtt töltötték minden szabad percüket. A déli szünetben néha átmentek valamelyik közeli kávézóba, mert megcsömörlöttek attól, hogy reggeltől estig csak a fehérbe öltözött, szigorú frizurás balerinákat látják, a zongorázást, a padlónyikorgást hallgatják.

– A Madame ma sem volt túl nyájas hangulatban – sóhajtotta Moira egy meleg augusztus végi napon, legújabb kedvenc kávézója teraszának szalmafonatú székére ereszkedve.

– Háromszor csapta meg a felkaromat a kis pálcájával. Holnapra biztos kék-zöld lesz a helye. És csak mert megbotlottam. Iris kis híján nekem jött, nem is az én hibám volt.

– Engem meg megint holland sajtárus lánynak titulált – mondta leverten Audrey, és az étlap után nyúlt. – A kerek sajtkorong lábamon rendesen is foroghatnék, úgymond.

Moira nevetett.

– Ne vedd fel tőle! Pocskondiáz ő mindnyájunkat, nyilván azt hiszi, hogy ösztönzően hat. Tabithát tegnap szélfútta hervadt levélnek nevezte, Rebeccának azt mondta, olyan merev, mint az őr a Buckingham-palotánál. Pedig nem gondolhatja komolyan. Az egész királyságban mi vagyunk a legkülönb balettpatkányok, te is tudod.

– Ühüm. – Audrey hitte is, nem is. – Ha néha megdicsérne, az azért nem ártana.

– Hagyjuk! Mit kérsz?

Audrey átfutotta az étlapot. Gyorsan kalkulált, hogy mire telik szerény forrásaiból. Az ilyen kávéházi ebéd elvben kivételes alkalom, csakhogy Moira egyre gyakrabban csábítja magával az utóbbi időben. A barátnőjének nincsenek anyagi gondjai, a szüleitől apanázst kap, de neki és anyjának minden alkalmi munkalehetőséget meg kell ragadni.

– Csak egy scone-t lekvárral és egy csésze teát.

– Komolyan? Elég neked ennyi? – Moira intett a pincérnek, és rendelt.

– Nem is vagyok éhes – lódított Audrey.

Evés után hunyorogva adták át magukat a napernyők közében beszökő sugaraknak.

– Iris olyasmit hallott, hogy a Madame ma hirdeti ki, kit visz a turnéra – jegyezte meg halkan Audrey.

– Igen, hozzám is eljutott a hír – bólintott Moira. Hunyt pilláira ingó pettyekben szűrődött a nap.

Audrey azt kívánta, bár vehetné ő is ilyen lazán ezt az egészet. De hát olyan nagy a tét. A kiválasztottaknak, akik világutazóként sok híres szín padon felléphetnek, nem kell tovább aggódniuk a jövőjükért. Ők bebizonyítják, hogy eleget tesznek a Madame magas követelmé nyeinek. Audrey egész nyáron álmodozott, elképzelte, amint halk zongoraszóra a nagyszínpadon alakítja Odette hercegnőt meg Giselle-t meg a Cukortündért.

Moira érezhette, mennyire ideges a barátnője, mert felnézett, és megfogta a kezét.

– Neked nincs félnivalód, csodálatosan táncolsz.

Audrey elmosolyodott.

– Te is. Remélhetőleg átvisszük a lécet. – Ám a puszta gondolattól is, hogy a Madame aznap árulja el a titkot, kik maradhatnak az iskolában, kik vehetnek részt a sóváran vágyott turnén, reszketni kezdett a keze, és elszorult a torka. Pici lány kora óta mindent elkövet, hogy valóra válthassa a balettról szőtt vágyálmát. Talán ma érkezik el a válaszúthoz: vagy nagy lépést tesz a kitűzött célja felé – vagy elveszett minden.

Marie Rambert értett a kedélyek csigázásához. A lányoknak estig diktálta szakadatlanul a tánclépéseket, minden figurát végigcsináltatott velük. Megjegyzéseket most nem tett, de összehúzott szemmel külön-külön megvizslatott mindenkit. Este hét tájban rácsapott pálcájával a zongorára, a zongorista azonnal abbahagyta a játékot, a lányok megdermedtek adott pózukban. Levegőt sem bírtak venni. Vajon igaz a szóbeszéd? A Madame mindjárt kihirdeti, ki mehet a turnéra?

– Üljenek le! – rendelkezett a balettmesternő, és pálcájával a padra mutatott a terem végében.

A lányok odasuhantak, csak szorosan egymás mellett fértek el. A lágy alkonyfény felragyogtatta hajkoronáikat.

– Bizonyára hallották már – kezdte mondókáját a Madame, fel-alá járva előttük. – A szóbeszéd itt gyorsabban terjed, mint a vízen a békalencse. Amúgy igaz. Az utóbbi hónapokban nagyon alaposan figyeltem mindenkire, hogy tisztán lássak. Nagy turné készül iskolánk tanítványaival. Nem feszítem tovább a húrt: az úti cél Ausztrália és Új-Zéland.

Fojtott moraj fogadta a bejelentést. Ausztrália és Új-Zéland ezeknek a lányoknak olyan messze volt, hogy Madame Rambert akár holdutazást is bejelenthetett volna. A háború alatt nőttek fel, a zöm sosem járt Anglián kívül.

– Hát lehet is lelkesedni – nyugtázta a Madame a zsongást a növendékei csillogó szemébe nézve.

Mind sóváran leste, hogy a kiválasztottak közé jut-e.

– Világos, ugye, hogy csak kevesen jöhetnek. A legjobbak, ez magától értetődik.

Egy csatokkal alig zabolázható vörös loboncú lány félénken tette föl a kezét.

– Hát a többiek, Madame? Akik nem mehetnek, azok maradnak itt az iskolában, és folytatják a képzést?

– Részben – csattant a Madame hangja, miközben végighordta éles tekintetét a lányokon.

Audrey idegesen rágta a körmét. Mit jelent ez a „részben”, és mi lesz azokkal, akik kihullanak a rostán?

– Itt és most nemcsak azt hirdetem ki, melyikük jöhet a turnéra, hanem azt is, kit érdemes egyáltalán tovább oktatni. Egyik-másik leány jobban teszi, ha más pályát választ. Vagy férjhez megy inkább.

A lányok elsápadtak, Audrey-nak tótágast állt a gyomra. Az előérzete aligha csalt a déli szünetben. A Madame ítéletet mond, és az ő álmának befellegzett.

– Na, térjünk a tárgyra! – folytatta Madame. – Felolvasom azok neveit, akik a tehetségüknek és a szerencséjüknek köszönhetik, hogy utazhatnak. Csitt! – kiáltotta bosszúsan a lányok izgatott sugdolózása hallatán. – Elsőnek örülhet: Mary Summerset. Elizabeth Clarke. Delilah Andrews.

Minden név után csak még nagyobbat dobbant Audrey szíve. A mellette ülő Moira elkapta a kezét, és félősen szorongatta.

A Madame további öt lányt szólított, aztán elnémult a terem. A kiválasztottak fogták a holmijukat, és boldogan csicseregve vonultak el. Merthogy a továbbiakról majd csak másnap kapnak tájékoztatást.

A többi növendék halotti csöndben várta a verdiktet.

– Most azok következnek, akik kellő adottsággal rendelkeznek ahhoz, hogy továbbra is itt az iskolában kaphassanak képzést. – A Madame másik cédulát vett elő, és szenvtelenül olvasta róla: – Maya Robbins. Eve Longstream. Susan-Ann Burnett.

A névsorolvasás közben Moira egyre jobban szorította Audrey kezét. Audrey csukott szemmel ült, úgy érezte, mindjárt kiugrik a szíve.

– Amanda Armhurst. Minnie Johnson.

– Itt a vége? – szaladt ki Moira száján a kérdés a baljós csöndbe.

– Itt – mondta ridegen a Madame. – Mehetnek.

A mesternő által az iskolára méltónak minősített lányok halkan kisurrantak, közben váltottak pár szót. A többiek letaglózva maradtak hátra. De aztán ők is szedelőzködni kezdtek, és fejhorgasztva indultak az öltözőbe. Audrey ült már csak kábán a padon.

– Gyere! – noszogatta suttogva Moira. – Menni kéne. Majd kinn megbeszéljük.

Audrey a fejét rázta.

– Nem. Tudni akarom, miért nem vagyok elég jó.

– Mit akarsz már? – sziszegte Moira Audrey táskáját is felkapva. – Tudod, hogy Rambert nem tűr vitát.

– Joggal várok választ – jelentette ki égő arccal Audrey. – Ennyivel tartozik nekem, jelzem, neked is.

– Valami gond van? – kérdezte Madame Rambert, aki a papírjait rendezgette pár lépésre tőlük. Szúrósan nézett föl Audrey-ra.

Ő nagy lélegzetet vett, és reszkető hangon kérdezte:

– Én… Mesternő, megmondaná, miért nem tart elég tehetségesnek az iskolába?

Madame Rambert tett felé egy-két lépést, és végigmérte.

– Kézenfekvő. Mi a magassága, kislány? Egy hetven? Egy hetvenkettő?

– Egy méter hetven – felelte Audrey.

– Na ugye. A balett világában ez langalétának számít. Túl magas, és kész.

A Madame sarkon fordult, mint aki részéről több szót nem érdemel az ügy. De Audrey ennyivel nem érhette be.

– Madame! – szólt utána a tőle telhető leghiggadtabb hanghordozással, miközben Moira kétségbeesetten rángatta a karját, hogy ne keresse a bajt. – Csak ennyi? A magasságom? Ez az egyetlen ok? – Képtelen volt elhinni, hogy csupán a magassága miatt elérhetetlen számára a hivatásos táncosnői pálya.

Madame Rambert sóhajtott egy nagyot.

– Ez még nem minden. Az az igazság, hogy maga… hogy mondjam… Az izomereje kevés ahhoz, hogy a többi növendékemmel lépést tarthasson. Meglátszik a testén, hogy a háború alatt éhezett.

Audrey-ba mintha villám csapott volna.

– Na de…

A balettmesternő szemében Audrey és Moira olyan kifejezést láttak, mint soha addig. Még leginkább az együttérzésre hasonlított.

– Hiába is tagadná. Az olyan fokú alultápláltság, mint a magáé volt akkor, maradandó testi károsodást okoz. Az izmai fejlettsége nem éri el az angol lányokét. Kizárt, hogy prímabalerina lehessen, és minél előbb elfogadja ezt a tényt, annál hamarabb találja meg az útját. A magának való életpályát.

Audrey döbbenten meredt Madame Rambertre. Szeretett volna indulatosan kifakadni: „Nekem nincs más utam!” Alig érezte, hogy Moira átkarolja a vállát, úgy próbálja vigasztalni.

– Nincs semmi remény, semmi lehetőség…? – próbálkozott még erőtlenül, szédelegve.

Madame Rambert a fejét rázta.

– Sajnos nincs, kedvesem. De ettől még táncolhat hivatásszerűen. Se szeri, se száma a városban a kis zenés színházaknak, ahol mindig keresnek lányokat a tánckarba a revükhöz. Harsány, tarka darabokat adnak, haladnak, ugyebár, a korral. – Abból, ahogyan a Madame csücsörített, Audrey azonnal leszűrte, mire tartja az ilyen előadásokat. – Maga ugyan nem felel meg a mostani szépségideálnak, Miss Hepburn, de a nagy barna őzikeszemével igen helyes kis nő. Én azt gondolnám, el fog tudni helyezkedni egy táncegyüttesnél. Legyen elég ennyi! Bőven adtam útmutatást, magán a sor, hogy hasznosítsa. Jó estét! – A Madame össze göngyölte a papírjait, jelezve, hogy nem óhajt tovább társalogni.

Audrey és Moira csüggedten baktattak az öltözőbe, szótlanul vettek utcai ruhát, és távoztak az épületből.

– Hát vége a dalnak – mondta bánatosan Moira, amikor megálltak kinn az utcán tanácstalanul, hogy ezek után mihez kezdjenek.

– Vége – hagyta rá Audrey. – Sajnálom, hogy neked sem sikerült, Moira.

– Jaj, Audrey – ölelte át a barátnője –, le vagyok sújtva én is, de tudom, hogy neked ez sokkalta súlyosabb csapás. Neked a balett a legfőbb álmod… volt, nekem viszont még sok más dologhoz lenne kedvem.

– Fel sem tudom fogni – mormolta Audrey. – Hatéves koromtól járok balettra. Soha más nem akartam lenni, mint bale rina! A rohadt háború tett tönkre! Ha nincs ez a borzalom, és nem halunk félig éhen, az izmaim rendesen fejlődnek… – Elfúlt a hangja, a szája elé kapta a kezét, nehogy könnyekben törjön ki a nyílt utcán. Még tombol, mert oda a nagy álma, még orkánként dúl benne a csalódás, a tehetetlenség fájdalma, de biztosan tudja, hogy hamarosan az üresség, hatalmas, mindent elnyelő fekete lyuk tátong majd benne. Hiszen mit várhat ezek után az élettől? Minek örülhet, mire vágyhat?