Julie Clark

HAZUG JÁTSZMÁK

Julie Clark

HAZUG
JÁTSZMÁK

A mű eredeti címe

The Lies I Tell

Copyright © 2022 by Julie Clark

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 963 452 916 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Papi-Papinak, aki azt mondta, képes vagyok rá.

Mami-Maminak, aki megmutatta, hogy képes vagyok rá.

KAT
Napjainkban, június

Ott áll a terem túlsó végében, az egyik kis csoportban. Az adományozókkal tereferél és nevetgél. Az egyik sarokban dzsesszkvartett játszik, helyesebben zenei aláfestést szolgáltat a társadalmi státuszhoz és a pénzhez. Diszkréten, halkan táncolnak körbe minket a muzsika hol pattogó, hol hajladozó hangjai. Meg Williams! Kortyolok egyet a boromból. Kiélvezem a nehéz kristálypohárba töltött, méregdrága évjáratú nedű zamatát, és közben figyelem őt. Alig-alig van róla fotó – egy szemcsés tablókép a régi gimis évkönyvből meg egy a YMCA-munkatársak 2009-es nyilvántartásából –, mégis egyből ráismertem. És az volt az első gondolatom, hogy: Hát visszatért! Szoros versenyben pedig a második: Végre!

A táskámba dugtam a Sajtó feliratú kitűzőmet, és a helyemen maradtam, a terem szélén. Az utóbbi három hónapban elmentem Ron Ashton összes kampányrendezvényére, és vártam, hogy Meg felbukkanjon. A tíz éve beállított Google Értesítő ugyanis évtizedes csendjét megtörve áprilisban végre pittyent. A jelzés Meg Williams ingatlanügynök weboldalának létrejöttéről adott hírt. Mindig is tudtam, hogy előbb-utóbb visszatér ide. Abból pedig, hogy az igazi nevét használja, azt szűrtem le, hogy nem akar bujkálni.

Mégis kibillentem a lelki egyensúlyomból, amikor belépett, és mosolyogva átadta a kabátját. Hatással volt rám a hirtelen jött pillanat, hiszen nem lehettem biztos abban, hogy valaha is elérkezik. És az ilyesmire egyébként is hiába készül az ember: hiába képzeli el a helyzetet százféleképpen, úgyis elakad a lélegzete, ha végül bekövetkezik.

Egyszer beszéltünk egymással, még tíz éve, bár Meg aligha tudta, hogy én vettem fel a telefont. De az a félperces hívás más röppályára állította az életemet, és ha azt mondom, hogy ezért részben Meget okolom, akkor még finoman fogalmaztam.

Scott, a vőlegényem nyilván amellett érvel majd, hogy anyagilag is, érzelmileg is túl nagy árat fogok fizetni ezért. Hiszen egyrészt nem fér bele, hogy a pénzkeresés helyett egy olyan sztorit hajhásszak, amelyből talán soha nem lesz semmi, másrészt kárba mehet a gyógyulásba fektetett sok-sok munkám, ha alámerülök abba az időszakba, az akkori eseményekbe, azok közé az emberek közé. Scott csak azt nem érti, hogy ez a sztori végre-valahára felszabadíthat engem. És nem is csak az aprópénzért írogatott cuki cikkektől szabadíthat meg, hanem a démonoktól is, amelyeket Meg küldött rám annak idején.

Egy nagyobb társasághoz csapódom. Sűrűn bólogatva kísérem a beszélgetésüket, de közben végig szemmel tartom Meg Williamst. Figyelem, ahogy körbejár, elvegyül a tömegben, és szemmel tartja a kiszemelt férfit. Több száz órát szántam arra, hogy rekonstruáljam az utolsó Los Angeles-i éveit, és akármerről nézem a dolgot, mindig Ron Ashton áll a középpontban. Hogy mit súg Meg szíve, azt nem tudom, legalábbis még nem. Azt viszont már igen, hogy nem az a fajta nő, aki kihagyja a kínálkozó alkalmat, hogy rendezze a számlát.

Épp hátravetett fejjel nevet valamin, miközben hátulról közelít felé Ron Ashton, én pedig nem győzök álmélkodni azon, hogy szemtanúja lehetek a pillanatnak. Azon pedig pláne nem, hogy én vagyok itt az egyetlen, aki tudja, mi következik.

Na jó, azért nem az egyetlen. Hiszen Meg is tudja.

A hatalmas ablak felé fordulok, mintha a belvárostól az óceánig nyúló panorámában gyönyörködnék. Bemutatás, szellemes évődés, némi kacaj. Aztán Ron Ashton közelebb hajol, hogy Meg jobban hallja, én pedig csak ámulok, mert nem tudom, hogyan csinálja. Nem tudom, miért hiszik el az emberek, hogy az, akinek mondja magát, és mivel éri el, hogy tálcán nyújsák át neki a legtitkosabb vágyaikat, utat nyitva a manipulációnak és trükkök százainak. Mintha önként felkínálkoznának, hogy: „Tessék, itt vagyok! Verj át! Tégy lóvá! Palizz be!”

Nézem, ahogy a névjegykártya gazdát cserél, majd egy zseb mélyére csusszan. Aztán elfordulok. Arra a pontra szegeződik a tekintetem, ahol Meg Williams belépett, és amely immár az én kiindulópontom is.

MEG
Napjainkban, június
Huszonkét héttel a választás előtt

Úgy kezdődik, ahogy mindig is szokott.

Szép csendben, komótosan, tapsvihar és fanfárok nélkül odaosonok hozzád. Úgy állok melletted, mintha mindig is ott lettem volna, és mindig is odatartoztam volna.

Most egy adománygyűjtő rendezvényen vagyunk, ahol tízezer dollár egy vacsora. Lassan tíz éve űzöm az ipart, így otthon érzem magam a gazdagság extravagáns külsőségei között. Ismerősként köszöntenek az eredeti műkincsek meg az antik dísztárgyak, amelyeket a legtöbb ember az éves keresetéből sem tudna megvenni, és már úgy tudok tenni, mintha észre sem venném a nesztelenül suhanó személyzetet. Mert a szolgahad is állandó tartozéka a pazar rezidenciáknak, amelyek a dombtetőről szemlélik a mélyben szikrázó Los Angelest.

Ha a célpontom vagy, tudnod kell, hogy nagy műgonddal választottalak ki, és valószínűleg nemrég beállt az életedben valami komoly változás: kirúgás, válás, közeli családtag halála, és a többi. Vagy éppen a választási kampány lázában égsz, mert fennáll a veszélye, hogy búcsút inthetsz a magas hivatali beosztásodnak. A lényeg, hogy zaklatott, érzelemgazdag időszakot élsz át, és az ember ilyenkor hajlamos kockáztatni. Nem tud tiszta fejjel gondolkodni, ezért mohón ráveti magát a fantáziaképre, amellyel etetem.

A közösségi média a legfőbb segédeszközöm, hála a bejelentkezéseknek, a helymegjelöléseknek és a szégyentelen önreklámozásnak. No meg a kvízeknek, amelyeket egyes barátaid töltögetnek ki és osztanak meg: „Kutya vagy macska?”, illetve „Hány testvéred van?”. A kérdések zöme ártalmatlannak tűnik, de legközelebb azért nézd meg őket jobban! Mert elég, ha megadsz öt helyet, ahol laktál, vagy négy nevet, ahogy szólítani szoktak, és máris ott termek előtted, mondván: „John? Én vagyok az, Meg Boise-ból. Emlékszel? Ismertem a húgodat!”

Már-már kriminálisan könnyen megy ez...

Több száz órát szánok a megfigyelésre és a kutatómunkára. Profilozom az életed szereplőit, és megkeresem azokat, akikkel érdemes összebarátkoznom, hogy elvezessenek hozzád. Mire végzek, tudok rólad és a környezetedről mindent, amit tudni lehet. Mire elhangzik az első köszönés és a bemutatkozás, igazából már hónapok óta ismerlek.

Nem aggódsz emiatt? Pedig kellene.

– A rákfasírtot kóstoltad már? – Veronica bukkan fel a könyökömnél, kezében koktélszalvétával.

Miután fél éve visszajöttem Los Angelesbe, egy Santa Monica-i jógatanfolyamon ismerkedtünk meg, ahol hogy, hogy nem, egymás mellé került a szőnyegünk a terem végében. Eleinte csak kedvesen üdvözöltük egymást, mint két idegen, de a tanfolyam végén már bimbózott a barátságunk. Elképesztő, hogy az Instagram-sztorik jóvoltából milyen könnyen lehetünk jókor jó helyen, valamint a megfelelő ember mellett.

– Még nem – mondom most Veronicának. – Azt hallottam, hogy vacsorára filet mignont adnak, úgyhogy arra tartalékolok.

Melengeti bensőmet a takaréklángon égő izgalom, mint mindig, ha kezdetét veszi egy meló. Azt hiszem, ezt a pillanatot, a háló kivetésének pillanatát élvezem a legjobban. Ilyenkor már ízlelgetem azt, ami várhatóan történni fog, és sokadszorra is átjár ugyanaz a megunhatatlan, felvillanyozó, várakozásteli izgalom.

Veronica összegyűri a szalvétáját, és így szól:

– Pedig ezt kár lenne kihagynod, Meg.

Még mindig sokkol egy kicsit, ha az igazi nevemet hallom. Sokféle álnevet használtam az évek során, többnyire a Meg különféle variációit, úgymint Margaret, Melody, Maggie és így tovább. Váltogattam a fedősztorikat is: hol egyetemista voltam, hol szabadúszó fotós, újabban pedig hírességeknek dolgozó lakberendező és életvezetési tanácsadó vagyok. Szinte hibátlanul játszottam a gondosan felépített szerepeimet, de ma este újra az vagyok, aki időtlen idők óta nem voltam: önmagam.

Nem volt más választásom, hiszen ahhoz, hogy ingatlanosként működési engedélyt kapjak, kellett a társadalombiztosítási számom és az ujjlenyomatom. De ez nem gond, hiszen most úgyis az a cél, hogy ismertté váljon a nevem. Igen, az ingatlanfejlesztéssel foglalkozó Ron Ashtonnak, aki helyi politikus és az állami parlament szenátorjelöltje, tudnia kell, hogy én vettem el mindenét. Nemcsak a pénzét, hanem a régóta építgetett reputációját is.

Ott áll a terem másik végében. A széles válla öt-tíz centivel a többieké fölé tornyosul, az ősz haja gondosan megfésülve. Épp Veronica férjével beszélget, aki a kampányfőnöke.

Veronica követi a tekintetemet.

– David szerint szoros lesz a választás – mondja. – Ezért mostantól egyetlen ballépés sem fér bele.

– Amúgy milyen ember Ron? – kérdezem, majd hozzáteszem: – Köztünk marad!

Veronica kicsit elgondolkodik.

– Tipikus politikus – feleli végül. – Suttyomban csajozik, és Ronald Reagan reinkarnációjának képzeli magát. David szerint ez a rögeszméje. „Ha elkezdi fosni a szót a nyomorult Reaganről, nem lehet lelőni!” – idézi a férjét Veronica egy röpke kacaj és némi fejcsóválás kíséretében.

– Jó, de te mit gondolsz róla? – ütöm tovább a vasat, mire Veronica egy derűs pillantást vet rám.

– Szerintem olyan, mint a politikusok általában: betegesen ambiciózus. De fizet rendesen, és járulékos előnye is van a dolognak bőven. – Ezután megböki a vállamat, és hozzáteszi: – Örülök, hogy el tudtál jönni. Szerintem sok ember van itt, akivel érdemes találkoznod. Akár új kuncsaft is akadhat köztük.

Lecsúszik még egy korty bor. Kizárólag azért jöttem ide, hogy egy bizonyos kuncsaft horogra akadjon...

– Az bizony jól jönne – mondom. – Nem könnyű elölről kezdeni mindent.

– Célba fogsz érni, hidd el! Michiganben komoly tapasztalatot szereztél, és ahogy azt a Nyolcvanadik utcai vételt lebonyolítottad... Nem is értem, mivel vetted rá az eladót, hogy ennyit engedjen az árból.

Visszafojtom a mosolyomat.

Az említett vétel egy jóga utáni szusizással indult. Veronica akkor mondta, hogy befektetési céllal ingatlant keresnek, de az ügynökük nem talál a kívánt árkategóriában semmit.

– Azt a keltoni házat mutatta nektek a nő? – vágtam rá kapásból, mert pontosan tudtam, mire utaznak. – Egyszintes, ranch stílusú ház, egymillió-hétszázezerért hirdetik.

Veronica szeme elkerekedett.

– Nem. Pedig az maga lenne a tökély! Megkérdezem a csajt.

– Már késő – hűtöttem le. – Az a ház egy nap alatt elkelt, és még licitáltak is rá. Az ügynökötök Brentwoodban dolgozik az Apex Realtynél, ugye? Mindig jön értesítés a belső e-mailen, ha elad valamit tíz-húsz millióért. – Az evőpálcikák közé csippentettem egy darab szusit, majd hozzátettem: – Ennyi pénzt letétbe helyeztetni kemény dió ám!

Az a fedősztorim, hogy Ann Arborban, ahonnan ideköltöztem, sikeres ingatlanközvetítő voltam. Az új honlapomról link vezet át egy másik, michigani weboldalra, ahol a Zillow-ról meg a Redfinről összelopkodott hirdetések láthatók.

Veronica letette az evőpálcikáit.

– Amikor a malibui házat vettük, jól bevált a nő – mondta –, de lehet, hogy ez az árfekvés neki méltóságon aluli.

Kortyoltam a citromos vizemből, és hagytam, hogy Veronica átpörgesse fejben a dolgot.

– Szívesen ráállítanálak az ügyre – szólalt meg végül. – Körülnézhetnél egy kicsit, hátha találsz valamit.

Pillanatok alatt találtam valamit, méghozzá a Westchester negyed egyik fasoros utcájában. Veronica először vonakodott, amikor meglátta az egyszintes, tradicionális stílusú, keményfa padlós, ablakfülkés, felújított konyhás ház hirdetését.

– Majdnem félmillióval több, mint amennyit rá tudunk szánni – mondta.

Csakhogy én évekkel ezelőtt, egy másik életemben bejárogattam egy digitálistervezés-tanfolyamra, és a raktárban, ahol az akkori cuccaimat hagytam, az oklevél is lapul egy doboz alján. Hamisítvány persze, de azért ragadt rám annyi, amennyivel el tudtam indulni, sőt azóta még több is.

– Azt hiszem, el tudok érni egy jelentős árengedményt – mondtam. – Kulcstároló széf van az ajtón, úgyhogy akár most is odamehetünk, aztán majd meglátjuk.

A hirdetésen, amit mutattam, szinte minden stimmelt, így a hálószobák száma, az alapterület, valamint a fűtő- és szellőzőrendszer adatai is. Csak az árat fújtam fel egy kicsit, hogy aztán lealkudhassam a ténylegesnél mindössze kétszázezerrel többre.

Ez azért sikerülhetett, mert az olyanok számára, mint Veronica és David, a Zillow, a Redfin és a többiek nem is léteznek. Az ő adósávjukban már senki nem csinál meg olyasmit, amit ki is szervezhet: a számláikat a könyvelő fizeti, a bevásárlás és a főzés a bejárónő dolga, házat pedig a bizalmukba fogadott ingatlanos keres nekik. Ő egyeztet időpontot a házat áruló kollégájával, hogy megtekinthessék, és ő bonyolítja le az egész tranzakciót.

Így aztán David és Veronica szépen aláírta, amit az orruk alá dugtam, és szépen utalták a pénzt is, ahová kellett. Talán furcsállották, hogy sem az eladóval, sem az ingatlanosával nem találkoztak, de ez csak egy kósza gondolat volt, amit hamar elhessegettek.

David a végén közölte, hogy ilyen tükörsima, zökkenőmentes adásvételt még nem is látott. És miért is látott volna, ha egyszer mindenki megkapta, amit akart? Az eladó kétszázezerrel többet kasszírozott, mint amennyiért meghirdette a házát, Veronicáék pedig úgy érezték, nyélbe ütötték az évszázad üzletét, hála nekem. Így aztán hírem ment a baráti körükben, méghozzá makulátlan, sziklaszilárd, fényességes jó híremet keltették.

A sikeres szélhámoskodásnak az a titka, hogy olyan sztorit adunk be az áldozatnak, amely majdnem igaz. Mint egy filmforgatáson: én valódi vagyok, az is valódi, amit csinálok, csak a háttér hamis.

Odajön hozzánk David, és átkarolja a neje derekát.

– Pazarul nézel ki, Meg – bókol. – Ugye Veronica nem untat halálra a felújítással?

Rávillantok egy műmosolyt.

– Egyáltalán nem – nyugtatom meg. – Igazából épp Ronról beszélgettünk. Hallom, szorosnak ígérkezik a választás.

David bólint.

– A belső közvélemény-kutatásunk szerint majdnem holtversenyben állnak. De ez a vacsora meghozhatja az áttörést.

– Biztos nagyon fáradt vagy – mondom. – Veronica panaszkodott, hogy sosem vagy otthon.

David rákacsint a feleségére.

– Látom, nem vesztegetitek az időt nélkülem. Kösz, hogy lefoglalod Veronicát.

– Ezer örömmel.

Ezután a szokásos karib-tengeri telelésre terelődik a szó. Kikapcsolom őket, és a jövő-menő társaságot figyelem. Kis csoportok formálódnak, bomlanak fel és alakulnak újjá, miközben a dzsesszkvartett új ritmusra vált. Los Angeles egészen más, mint az előző állomáshelyem, Pennsylvania. Finomítanom kellett a módszereimen, mert itt a legkisebb hiba sem fér bele. Az emberek ugyanis alapból óvatosak, és folyton azt lesik, mivel akarják átverni őket. Számítanak rá, hogy senki sem pontosan az, akinek mondja magát.

Kemény munkával próbálok beférkőzni mások baráti körébe, nehogy észrevegyék, hogy sajátom nincsen. Igazi barátom akkor volt utoljára, amikor még itt, Los Angelesben éltem. Igyekszem nem gondolni Calre, és nem találgatni, hogy vajon hol él, azt sem, hogy együtt van-e még Roberttel. Nem sok mindent bántam meg az életben, de azt, ahogy Callel véget ért a dolog, mindmáig sajnálom.

Kunkori kacsként birizgálja bensőmet a szorongás, miközben újra átgondolom az ütemtervemet. Ez a meló ugyanis – a korábbiakkal ellentétben – romlandó: a választás előtt tizennégy nappal lejár a szavatossága, tehát van rá húsz hetem, avagy száznegyven napom, ami soknak tűnik, de fennakadás, késedelem nem nagyon fér bele. Kitűztem ugyanis néhány céldátumot, és ezeket muszáj tartanom, mert csak így sikerülhet a terv. Az első mérföldkő már el is érkezett: ma este be kell mutatkoznom Ron Ashtonnak.

A kutatómunka során az ingatlanportfólióját is összeszedtem a nyilvántartásból, hogy kipuhatoljam, mekkora a vagyona, illetve a kitettsége, helyesebben adóssága. És mivel szenátorságra pályázik, az adóügyeibe is bepillantást nyertem. Szemet szúrt, hogy sokszor vállal pénzügyi kockázatot. Azt is láttam, hogy többnyire jól jön ki a dologból, és eszembe jutott, hogyan verte át annak idején anyámat, hogyan fosztott meg minket a jogos tulajdonunktól. És vajon hány embert használt még ki, majd dobott el az állami parlamentbe vezető úton?

– Meg, segíts ki minket! Saint John vagy Saint Croix? – kérdi Veronica, és esdeklőn néz rám. Tudom, hogy Saint Croix felé húz a szíve.

– Saint Johnon három éve jártam utoljára – kezdem, majd megcsóválom a fejemet, mintha elszomorítana a felidézett emlék. – Imádom azt a szigetet, de akkor csalódást okozott. A villakomplexumba szoktatok menni, ugye?

David bólint.

– Ott mindig féltő gonddal pátyolgatnak minket – mondja, mire én fintorogva annyit felelek:

– Azt hiszem, oda is betette a lábát a szakszervezet. Egyáltalán nem azt kaptam, amit vártam. Lehangoló élmény volt.

– Jézusom! – mondja David. – Akkor hát irány Saint Croix!

Veronica tapsikol egyet.

– Nem is értem, miért nem hallgatsz rám soha – közli.

– Remélem, a győzelmi bulit tervezgetitek – szólal meg a hátunk mögül egy hang.

Megfordulok, és szemtől szemben találom magam Ron Ashtonnal, aki miszlikbe szaggatta az életemet. Aki miatt anyám megindult a lejtőn, és nem is tudott visszakapaszkodni. Aki miatt egy autóban kellett laknom a gimi utolsó évében, meg még egy darabig...

– A nap hőse – mondom mosolyogva, és kezet nyújtok. – Meg Williams.

Enyhe bizsergést vált ki a tudat, hogy a színtiszta igazat mondom Ashtonnak. Hányszor, de hányszor képzeltem el az évek során ezt a pillanatot! Hányszor eszembe jutott, hogy vajon rám ismer-e, vagy legalább a családnevem rémlik-e majd neki? Felismeri-e az arcomon anyám vonásait? Nem kell-e fordítanom a kormányrúdon, és eljátszanom, hogy örömmel látom viszont ennyi év után? Nem kell-e kacéran átlibbennem a kis bökkenőn, amit az a régi ügy jelent, és naivnak tettetnem magam? Hiszen muszáj meggyőznöm arról, hogy akkor sem tudtam semmit, és most sem tudok. De Ron Ashton arcáról azt olvasom le – és ez megkönnyebbülésemre szolgál –, hogy megőrizhetem az inkognitómat. Egyelőre...

Meleg a keze, és keményen, határozottan szorít. Egy tizedmásodperccel később engedem el a szokottnál, és már látom is a szemében megcsillanó érdeklődést. Tudom, hogy emlékezni fog erre a pillanatra: fejben sokszor újrajátssza majd, és felteszi magának a kérdést, hogy dönthetett-e volna másként? Gondom lesz rá, hogy a válasz egy egyértelmű, messzehangzó nem legyen...

– Meg nemrég költözött ide Michiganből – szólal meg Veronica. – Ő intézte nekünk azt a bomba üzletet. Tudod, a westchesteri házat.

Ez még jobban felcsigázza Ron érdeklődését, ami nem lep meg. Tudtam, hogy így lesz. Azt is megtudtam a közösségi médiából, hogy tizenöt éve ugyanaz az ingatlanosa, és a fickót korábban szexuális zaklatás miatt kétszer is bepanaszolták a kamaránál. Nem volt nehéz elintézni, hogy én legyek a harmadik, egyben utolsó dobása. Ashtont így már négy hónapja nem képviseli senki, és egy ingatlanfejlesztőnél ez nem vicc.

– Szóval ingatlanos – csap le rám máris. – Milyenek az eladási mutatói?

– Michiganben a legfelső egy százalékba tartoztam az utóbbi tíz évben. Itt viszont lassan indul be az üzlet.

Egy csipetnyi megalázkodás sosem árt. Az emberek szívét melengeti a tudat, hogy jobbak nálad.

– Van névjegye? – kérdi Ron Ashton. – Nem kizárt, hogy megcsörgetem.

Előhúzok a táskámból egy kártyát, és átnyújtom neki.

– Nézzen körül a honlapomon! – javaslom. – Los Angelesben új vagyok, de a szakmában nem, és elég jól ismerem a várost. Szívesen összeülök magával egy kis csevejre, ha valami felkelti az érdeklődését.

Ezután Veronicához fordulok.

– Saint Croix-n ki ne hagyjátok a Riverhead éttermet!

Veronica vázolni kezdi a téli programjukat, nekem pedig bizseregni kezd a tarkóm. Már rég megtanultam, hogy ezt komolyan kell venni, ezért teszek egy apró lépést hátrafelé, és közben balra fordul a fejem, mintha a lábam mögé néznék. Gyorsan körbetekintek, hogy nem figyel-e valaki, de csak csevegő, nevetgélő, iszogató embereket látok, akik a szenátorjelöltjüket ünneplik.

Rámosolygok Veronicára, és lelkesen bólogatok, de az eszem már máshol jár. Azt pörgetem át, hogy kikkel váltottam szót, amióta megérkeztem. Volt ugye a fickó, aki leparkolta az autómat, a vendégeket fogadó kampánystáb tagjai meg pár adományozó... De csak ártatlan bájcsevejt folytattam velük, ahogy egy nemrég ideköltözött, klientúrát építő ingatlanoshoz illik. És már látom is, hogy mindenki elfoglalja magát valamivel. Lehet, hogy csak Los Angeles van rám ilyen hatással. Hiszen itt még a levegő sem olyan, mint máshol: a fű illata sajátos elegyet alkot a kipufogógázok bűzével, és ha arról fúj a szél, befigyel a pikáns, sós tengerszag is. Viszonylag messze vagyok Venice-től, ahol felnőttem, és rég elhagytam a várost, de magamra öltött maszkok, eljátszott szerepek, elröppent évek ide vagy oda, mindmáig az vagyok, aki akkor voltam. Szökevény, akinek erőt ad a tudat, hogy bárki lehet belőle, és bármire képes lehet. Csak azt kell mondania egy férfinak, amit az hallani akar.

KALIFORNIA, VENICE
Tíz éve

MEG

Az a helyzet, hogy szélhámosnak születtem, bár ezt csak akkor fogtam fel, amikor már egy ideje az voltam. Ugyanis napról napra éltem, és bármit csináltam, az volt a fő szempont, hogy leessen valami. Ha randiztam valakivel, az potya kaját jelentett számomra, beleértve az elcsomagolt maradékot. Ha szerencsém volt, a randipartnerem is meghagyott valamennyit, és azt is elvittem. Nem tudom, anyám, aki már majdnem négy éve elment, mit szólna, ha látná, hogy ide jutottam. Nem tudom, mit szólna ahhoz, hogy olyan férfit keresek, aki vélhetően használ szövetlágyító öblítőt az ágyneműmosáshoz, és jó eséllyel tart a mosdókagyló alatt sampont, szappant, fogkrémet meg efféléket, amit elcsórhatok. De 2009 októberében be kellett látnom, hogy ez az életforma nem működik többé.

Bőszen dobolt az eső az internetkávézó ablakán. Egy bögre forrócsokival üldögéltem a gép előtt, mert az laktatóbb, mint a kávé, és a Circle of Love-profilomat görgettem. Közben kinéztem anyám öreg egyterűjére, és azt számolgattam, vajon meddig elég a parkolóórába dobott pénz. Fájt a lábam, mert egész nap a YMCA-konditerem pultja mögött álltam, és törölközőt osztogattam az edzeni érkezőknek. Közben próbáltam úgy tenni, mintha nem haldokolna a lelkem.

Ezt a munkát nem veszíthettem el, hiszen ott zuhanyoztam, ott tároltam a ruháimat, és ott is mostam őket a gondjaimra bízott törölközőkkel együtt. Továbbá fizették a benzinköltségemet, így üzemben tudtam tartani az autót, amelyben aludtam. A heti bérem épphogy fedezte a személyes kiadásaimat és az anyám temetésére felvett hitel kamatait. Pedig ő igazán nem akart a nyakamba sózni több ezer dollár adósságot. Nem hibázhattam tehát. Nem fért bele sem egy parkolási bírság, sem egy lyukas fog, de még egy szimpla nátha sem. Bizony, egyetlen húgyúti fertőzésnyire voltam a hajléktalanszállótól.

És előző este nagyon megijedtem. Pedig a Mar Vista negyed fasoros utcájában parkoltam le, az egyik kedvenc alvóhelyemen. Rotációs rendszerben váltogattam őket. Minimális gyalogosforgalom, utcai lámpák alig-alig: mi kell még?

Bevackoltam magam a plédekből rakott fészkembe. A lehúzható ponyvatetőt résnyire nyitva hagytam, hogy ne párásodjon be a sötétített üveg. Az egyik házban anyám nagy kedvencét, Sting Fields of Gold című dalát hallgatták. A zene ringatott álomba, attól ernyedtek el az izmaim, attól borult sötétbe lassanként az agyam.

Arra riadtam fel, hogy valaki az anyósülés melletti ajtó zárjával babrál. Csak a vékony üveg választott el az óriási, sötét ruhás, csuklyás árnyalaktól. Ösztönösen cselekedtem: beugrottam a hátsó ülésről a volán mögé, előkaptam a kulcsot, és rátehénkedtem a dudára. Közben már indítottam is, és olyan pánikszerűen lőttem ki a járda mellől, hogy majdnem nekimentem az előttem álló kocsinak.

Már egy órája furikáztam céltalanul, amikor végre megszűnt a kézremegés és a szívdobogás. Megborzongatott a gondolat, hogy mi lett volna, ha a fickó bejut a kocsiba. Szörnyű képsorok peregtek előttem: hol a számra tapadt egy kéz, hol kietlen, elhagyatott tájakon robogott velem a kocsi, hol az árokba vonszoltak...

Majdnem leragadt a szemem az internetkávézóban, hiszen alig aludtam, de azért valahogy átolvastam a randiprofilomat:

Meg Williams, huszonegy éves.

Foglalkozás: marketinges.

Amit szeretek: élő zene, étterem, utazás. Imádok nevetni, és mindig készen állok a kalandra.

Preferált korosztály: 18–35 év.

Szórakozni jöttem, nem esküdni.

Az utolsó mondattal oldottam meg az élelmezésemet. Minden héten összejött legalább három randi, és mindig erősen forszíroztam, hogy ne kávézás legyen, hanem vacsora. Már csak azért is, mert ha egy autóban élsz, nem ajánlott a túlzott folyadékbevitel. Minden meghívást elfogadtam, és mesterfokon űztem a kacér online évődést. Sikerült azt az illúziót keltenem, hogy nem bánja meg, aki elkölt velem egy rendes, pincéres, vászonszalvétás, előételes és desszertes vacsorát.

Három randival legalább ötven dollárt spóroltam hetente. Abban bíztam, hogy idővel összekuporgatom egy lakás bérleti díját, de hol a műszaki vizsga jött közbe, hol a benzináremelés, hol egy parkolási bírság.

Így esett, hogy végül azon az esős októberi délutánon feladtam. Be kellett látnom, hogy ha csak pár naponta jutok be valahová egy-egy éjszakára, az kevés. Kell egy fix lakóhely meg egy ember, aki ezt biztosítja, és ezt az embert aligha találom meg a képernyőn látható, húszas-harmincas éveikben járó pasik között. Őket a laza, spontán, kötelezettség nélküli dugás érdekli, nem egy azonnal beköltöző, komoly barátnő.

Feljebb kellett vinnem a korhatárt.

A beállításokra kattintottam, és átírtam a preferált korosztályt harmincöt-negyvenre. Az már elég öreg?, morfondíroztam. Úgy tartják, hogy egy negyvenéves nő túl van a fénykorán, de a férfiak szavatossága később jár le.

– Hát legyen, a rohadt életbe! – motyogtam, és felnyomtam a felső korhatárt ötvenötre.

Eszembe jutott a gyönyörű anyám, aki ragaszkodott hozzá, hogy mindent egyedül csináljon, és nem támaszkodott senki másra. Ezzel vagy tízszer nehezebbé tette a gyerekkoromat, mint amilyen lehetett volna, ugyanis a felkínált segítséget sem fogadta el. Pedig mindig akadt valami szerencsétlen flótás, aki beleszeretett, de hiába ajánlkoztak a pasik, hogy vesznek nekem új cipőt, vagy befizetnek egy hétre táborba, anyám hajthatatlan volt. Az egyik fickóhoz oda is költözhettünk volna, de neki az sem kellett, ahogy az autójavítás, az éttermi vacsora és a Disneyland-látogatás sem. Pedig igazán nem vártam el tőle, hogy áruba bocsássa magát, csak nem bántam volna, ha olykor elfogad ezt-azt, ami kicsit jobbá teszi az életünket.

De ő nem engedett abból, hogy egy nőnek meg kell állnia a saját lábán. Nem potyázni akart, hanem igazi társat keresett, és azt hitte, hogy Ron Ashton személyében megtalálta. Mire rájött, hogy az az ember velejéig romlott, már késő volt.

A Circle of Love ontani kezdte a férfiakat, akik kétszer vagy akár két és félszer annyi idősek voltak, mint én. Egyik-másik már teljesen megőszült. A lélegzetem is elakadt, ha arra gondoltam, hogy ott ülök majd velük szemben, és úgy kell tennem, mintha vonzalmat ébresztenének bennem.

Azért végigmentem a profilokon. Ha valaki nem volt túl öreg, és nem is volt nagyon gáz, kerestem valami közös pontot. Ha hiába kerestem, akkor kitaláltam valamit. Imádom a Steely Dant! Miután pillanatok alatt rákerestem, hogy mikor és hol léptek fel, így folytattam: Vegasba is elmentem az augusztusi koncentjükre. Csúcsszuper volt! De úgy voltam vele, hogy ha a fickó viszonylag szimpinek tűnik, akkor mindegy is, hogy igazat írok-e, vagy sem.

Az azért gondot okozott, hogy a képernyőn megjelenő férfiak egy egészen más generációhoz tartoztak. Nagyon úgy tűnt, hogy ha kapcsolatba keverednék velük, meg kellene barátkoznom Barry Manilow dalaival, és szívből kéne szeretnem Tom Brokaw-t.

Ittam egy kortyot, majd továbbléptem a következő profilra, és majdnem félrenyeltem a forró csokit.

– Te jóságos ég! – hüledeztem.

Ugyanis Cory Dempsey-t láttam magam előtt, a gimis matektanáromat. A képernyőn is pont úgy ragyogott a kék szeme, mint annak idején, és a rakoncátlan, göndör barna haja is pont úgy futotta körbe a fülét. A suliban a lányok imádták, a fiúk pedig olyanok akartak lenni, mint ő. A profilja szerint negyvennyolc éves volt, de ezt nehezen tudtam elhinni, mert mindig is jobban hasonlított a diákokra, mint a kollégáira. A végzősök, így a mi évfolyamunk is mindig a sármos, energikus Mr. Dempseyt választotta meg a legnépszerűbb tanárnak.

De nem a tanári tehetsége miatt pusmogtak róla a lányvécében, a menza sarkában meg az amerikaifoci-meccs alatt a lelátón.

„Mr. Dempsey annyira dögös!”

„Matekóra után tökre flörtölt velem. Szerintem rámozdulhattam volna.”

„Jaj, istenem, ne már! Nem vagy te olyan nagy szám, flörtöl az mindenkivel!”

Még egyszer elolvastam a profilját:

Cory Dempsey.

Foglalkozás: középiskolai igazgató.

Családi állapot: egyedülálló, soha nem voltam nős.

Amit szeretek: kosárlabda, fantasy football, szörfözés, a fiatalok inspirálása, hogy hozzák ki magukból a lehető legtöbbet.

Persze rögtön eszembe jutott Kristen. Nem voltunk kifejezetten barátnők, hiszen ő népszerű lány volt, én meg a kis senki, aki mellette ült angolon. De mindig bevont a csoportos feladatokba, és mindig köszönt nekem a folyosón, pedig a többiek úgy húztak el mellettem, mintha láthatatlan lennék.

Úgy emlegettek, hogy „a szatyros banya”, mert újrahasznosítható bevásárlószatyorban hordtam a könyveimet. Otthon ugyanis nem tudtam megindokolni, miért érné meg hátizsákot venni. De Kristen mindig megvédett, Robbie Maxonnak például egyszer azt mondta, ne legyen seggfej, és különben is látta, hogy túrta az orrát kémián.

Mindig elterelte rólam a szót, és olyan mesterien vonta magára a társaság figyelmét, hogy észre sem vették, amikor elsunnyogtam. A vállamba vájt a nehéz szatyor füle, de hálatelt szívvel gondoltam Kristenre.

– Miért vagy ilyen rendes velem? – kérdeztem rá egyszer, amikor csak mi ketten voltunk a mosdóban. Én kezet mostam, ő pedig ajakfényt vitt fel.

– Ilyen a lányok véd- és dacszövetsége – felelte, miután találkozott a tekintetünk a tükörben. – Vigyáznunk kell egymásra, mert más nem fog vigyázni ránk.

Aztán Kristennek egyszer csak nyoma veszett. Egyik nap még ott ült mellettem, és viccelődött a legjobb barátnőjével, Laura Lazarral, másnap pedig már nem volt sehol. Eleinte azt hittem, beteg, de egy-két hét múlva világossá vált, hogy nem látjuk többé. Hogy hová ment, és miért, azt nem tudta senki, de elmélete persze mindenkinek volt.

„Elküldték Svájcba, valami bentlakásos lányneveldébe.”

„Dehogy Svájcba! Connecticutba, a Miss Porter Bentlakásos Lányiskolába.”

„Beteg lett a nagyi, ezért Floridába költözött a család.”

„Terhes lett, és elment egy lányanyáknak fenntartott otthonba.”

Laura Lazar nem volt hajlandó beszélni a dologról. Azt állította, hogy nem tud semmit, de láttam rajta, hogy hazudik. Tudta ő nagyon jól, hogy miért tűnt el Kristen, és én is tudni véltem.

A gimiben ugyanis már mesterien be tudtam olvadni a háttérbe. Jó érzékkel találtam meg a csendes zugokat, ahol senki sem látja, hogy foszladozik a diszkontboltban vett ruhám, és nincs frissen mosva a hajam. Én pedig olyasmiket láttam így, amit mások nem.

Például azt, hogy Kristen kipirulva, kissé zilált hajjal, szoknyáját huzigálva oson ki ebédszünetben a matekteremből. Meg egyik délután azt, hogy gyorsan körülnéz, majd beül Mr. Dempsey kocsijába.

Egyik eset sem volt perdöntő bizonyíték, de mivel láttam, amit láttam, feltűnt, hogy Kristen le van lombozódva. A barátnői egyre nehezebben tudták bevonni a társalgásba.

De bármi is történt Mr. Dempsey és Kristen között, nem volt hozzá semmi közöm. Idővel egyszerűen tudomásul vettem, akárcsak a többiek, hogy Kristen elköltözött, és pont.

Már nem voltam félreeső zugokban bujkáló, láthatatlan lány. A gimi óta eltelt három évben átformáltam magam olyan nővé, aki ki tud állni magáért. Tudtam, milyen ruhában kell belépnem valahová, ha fel akarom hívni magamra a figyelmet, tudtam, hogy kell bort rendelni egy elegáns étteremben, és mire való a fűszervilla. Megtanultam diszkréten sminkelni, és a fogam sem lett rúzsos soha. Ha összefutok Mr. Dempsey-vel az utcán, megnézett volna magának, de nem ismert volna rám.

Vajon volt köze Kristen váratlan eltűnéséhez? Könnyen lehet. Ha köze volt hozzá, azt ki tudom használni? De még mennyire!

Akár most rögtön írhatnék neki, gondoltam. Hahó, Mr. Dempsey! Itt Meg Williams a 2006-os végzős évfolyamból, a Rozsomákok közül!

A mellettem üló gamer veszettül püfölte az egeret. A pultnál ülő fickó csúnyán nézett rá, én pedig újfent a képernyőre meredtem, és elképzeltem az első randit Mr. Dempsey-vel. Átgondoltam, mit felelnék az ilyenkor szokásos kérdésekre, úgymint hol nőttem fel, milyen a családom, mit kezdek mostanság az életemmel, és a többi. „Anyám egyedül nevelt fel, majd meghalt rákban, mert nem volt pénze minőségi orvosi ellátásra. Jelenleg az autómban élek, valamivel a szegénységi küszöb alatt. Szeretem Bruce Springsteent és a Dodgerst.”

Az, hogy egyszerűen írok a tanár úrnak a Circle of Love-on, és remélem a legjobbakat, nem volt járható út, hiszen ha nemet mond, vége a dalnak. Tudtam, hogy előbb ki kell derítenem róla mindent, amit csak lehet: miben hisz, mitől viszolyog, és ami a legfontosabb, mit szeret. Hiszen akkor úgy intézhetem, hogy meglássa bennem azt, amit szeret...

Csíkokat húzott az internetkávézó ablakán az eső. Eszembe jutott, milyen hangosan dobol majd az autó tetején éjjel, amikor aludni próbálok, majd egy házba képzeltem magam, zárt ajtók és ablakok mögé. Az járt a fejemben, hogy mennyivel jobb a háztetőn doboló esőt hallgatni, és tévézni valakivel, akihez szólhatok.

Aztán kijelentkeztem, majd visszanavigáltam a Circle of Love kezdőlapjára, és az Új profil menüpontra kattintottam.

Az első kamuprofilom szerint Deirdre voltam, negyvenhárom éves, kissé spirituális, aki nem hajlandó szembenézni az öregedéssel. De nem működött a dolog. Deirdre üzenetére – Olyan fickónak tűnsz, akit szívesen megismernék közelebbről – nem reagált senki. Ezért két nap múlva megint beültem az internetkávézóba, és megpróbálkoztam valami mással.

Sandy, harminckét éves.

Családi állapot: soha nem voltam férjnél.

Foglalkozás: felszolgáló.

Amit szeretek: napkelte a hegyekben, vodka-tonik délután ötkor, túrázás a Mammoth-hegyen.

Sandy azt üzente Mr. Dempsey-nek: Dögös vagy! Sandy szexre vágyott.

Az üzenet melletti ikon perceken belül jelezte, hogy a címzett elolvasta. Közelebb hajoltam, és már láttam is a hármaspontot, amely jelezte, hogy Mr. Dempsey éppen válaszol.

Eltelt egy perc, majd kettő. Próbáltam elképzelni, mit ír: flörtölni fog, vagy talán bókolni? Az, hogy kicsit sem hasonlítok Sandyre, nem számított, hiszen rá csak rövid időre volt szükségem.

Végre megjelent a válasz: Kösz, de én kicsit komolyabb, elkötelezettebb dologra vágyom. Sok szerencsét!

A képernyőt bámulva emésztgettem Mr. Dempsey szavait. Közben már a következő lépésemet fontolgattam, és megint eszembe jutott Kristen, aki csak tizenhét éves volt akkor. Tehát ha megfiatalítom Sandyt, mondjuk egy évtizeddel, akkor talán más lesz a válasz.

Újabb képkeresés, újabb fotó. Kacagó szőkeség, a háta mögött lenyugvó nap. Úgy néztem ki, mint Aranyfürtöcske. Már ha Aranyfürtöcske úgy fest, mint egy huszonegy éves hajléktalan csaj, aki úgy imádja a vezetékes vizet, hogy képes érte együtt hálni egy férfival.

Amelia, huszonegy éves.

Családi állapot: soha nem voltam férjnél.

Foglalkozás: egyetemista, óvodapedagógus szak. Jelenleg évet halasztok, és bízom benne, hogy egyenesbe jövök.

Amit szeretek: szörfözés, romantika. Komoly kapcsolatra vágyom.

Mr. Dempsey-nek pedig ezt írtam: Meglovagolnád velem a hullámokat?

Elküldtem az üzenetet, majd kijelentkeztem. Tudtam, hogy egy ideig békén kell hagynom Mr. Dempsey-t. Felmerült viszont bennem egy kérdés: miféle igazgató az, akinek a randiprofilját simán megláthatják a diákjai?

Adta magát a válasz: olyan, akit ez nem zavar, sőt talán még örül is neki.

Este egy jól megvilágított parkolóban álltam le az egyterűvel, de legfeljebb három-négy órát aludhattam. Felriadtam ugyanis minden kisebb-nagyobb neszre, legyen az ajtócsapódás, távoli szirénavijjogás vagy léptek zaja. Megkönnyebbültem, amikor rám virradt, és mehettem a YMCA-be. Mindig is a reggeli műszakban dolgoztam: én nyitottam, én kapcsoltam fel a villanyt, én hajtogattam össze a szárítógépből kiszedett törölközőket. A korai kezdés egyrészt azért volt jó, mert nem kellett attól félnem, hogy valaki meglátja, hogy a kocsimban alszom, és rám hívja a rendőröket, másrészt pedig azért, mert lezuhanyozhattam, kimoshattam egy adag ruhámat, és élvezhettem a csendet. Még nem voltak bent a nagyhangú értékesítők, akik a tagságikat árulták, nem ricsajoztak a klubfoglalkozásra érkezett gyerekek, és a „jógamamibrigád” sem futott még be az irdatlan méretű babakocsikkal meg a BPA-mentes ásványvizes palackokkal. Csak néhány korai jómadár húzta le félálomban a kártyáját, és markolt fel egy törölközőt.

Kibámultam az ablakon a sötét utcára. Magamat is láttam a táblaüvegben: a takaros lófarokban összefogott, nedvesen csillogó hajamat meg a fehér pólóingemet, amelyen a YMCA logója virított. A nagy ipszilon kristálytisztán látszott, az arcvonásaim viszont elmosódtak, és ez hűen tükrözte a lelkiállapotomat. Mert valahogy úgy éreztem magam akkoriban, mintha lassanként elszivárognék az engem körülvevő, végtelen űrbe. Félő volt, hogy eltűnök, mint a kámfor, és csak a kocsikulcs marad utánam, meg egy kupac összehajtatlan törölköző.

Bekapcsoltam a számítógépet, és bejelentkeztem a randioldalra. Nem számítottam semmire, de az Elolvasva ikon mellett már ott volt a válasz.

Hol szeretsz szörfözni?

Hátrapillantottam, mintha félnék, hogy valaki odalopózik, és meglátja, mit csinálok. De csak a sötét irodákon túlról, az edzőteremből hallatszott a futógépek halk zúgása meg a súlyok fémes koccanása. Egy csapásra feltöltődtem energiával.

Beütöttem a keresőmotorba, hogy legjobb szörfözőhelyek Los Angelesben, és megpróbáltam elképzelni, milyen ember lehet Amelia: mit szeret, mi fontos neki, mi akar lenni, miről álmodik? Kezdett is alakulni a fedősztori. Amelia Morgan, Encinóban született, és ott is nőtt fel. Elvégzett pár szemesztert a Kaliforniai Állami Egyetem northridge-i campusán, de aztán ki kellett maradnia. Azaz olyan lány, akiről Mr. Dempsey bízvást gondolhatja, hogy a segítségére szorul.

Szaporán villogott az üres téglalapban a kurzor, mintha sürgetne, hogy írjak már. Átéreztem a döntő súlyát: tudtam, milyen fontos, hogy hibátlanul szövegezzem meg a választ. Zuma Beachen, pötyögtem be végül. Logikusnak tűnt, hogy egy lány, aki a völgyben nőtt fel, Los Angeles megye partszakaszának északi végébe jár. Arra pedig kevés esélyt láttam, hogy Mr. Dempsey, vagyis Cory gyakori vendég lenne ott. Az Malibu legmenőbb szörfparadicsoma, tettem hozzá.

Miután elküldtem az üzenetet, erőt vett rajtam az idegesség. Megtapasztaltam már, milyen, amikor odavész egy nagy esély. Tudtam, milyen, amikor még előtted az egész élet, aztán egyszer csak érméket dobálsz az önkiszolgáló autómosó órájába, mert muszáj hetente lemosnod az öreg egyterűt, nehogy azt higgyék, hogy abban élsz.

Vetettem még egy pillantást Mr. Dempsey profilképére. Feltűnt, hogy az egyik foga kissé csorba, de ettől csak karakteresebb lett a sok-sok megawattos mosolya. És az a hullámok hátán edződött, deltás, sportos váll... Utcahosszal jobb volt, mint a többi opcióm.

– Hahó, kölyök! – köszönt rám fél kilenckor a legjobb barátom, Cal. – Este megnéztük a Visszakézbőlt, és isteni jó, neked is látnod kell. Nem ugrunk be a hétvégén egy matinéra?

Hátrapillantottam Johnnyra, a főnökünkre, aki összeszorított szájjal a komputerén pötyögött, mint egy vasárnapi iskolában oktató szentfazék.

– Egész hétvégére be vagyok táblázva – mondtam Calnek.

– Kár. Ma ebéd?

– Az össze fog jönni.

Cal megkocogtatta a pultot, és közölte:

– Aranyat érsz, kölyök, és ne is add alább!

Szeretett ilyeneket mondani. Legalább tíz évvel idősebb volt nálam – azt is sokszor mondogatta, hogy egy bizonyos kor szülöttei sosem árulják el, hány évesek –, és egyedül ő tudta, hogy a kocsimban lakom. Mindig megtalálta a módját, hogy kisegítsen valami aprósággal, de úgy, hogy az engem ne feszélyezzen. Ha elutaztak a barátjával, Roberttel, mindig rám bízták a lakást, pedig nem volt semmijük, amit locsolni vagy etetni kellett volna, és ebédre is meghívott hetente legalább egyszer. Ezt azzal magyarázta, hogy így rója le háláját, amiért beajánlom az új tagoknak mint személyi edzőt, és mindig annyi mindent rendelt magának, hogy bőven maradt belőle nekem is. Cal recepciósként kezdte, akárcsak én, és esténként iskolába járt, hogy megszerezze az edzői képesítést. Engem is mindig unszolt, hogy tanuljak valamit: azzal biztatott, hogy a kétéves közösségi főiskolát nekünk találták ki. És lehet, nem is ártott volna, csak nem tudtam, mire iratkozzak be. Hiszen hogyan képezze magát az ember, ha a jövőképe egy üres lap? Milyen szakmát tanuljon ki? Könyvelést, szépségápolást vagy esetleg hegesztést?

– Meg! – kiáltott oda az irodájából Johnny. – Ne feledd, hogy előbb háromba hajtjuk a törölközőt, és utána kettőbe!

A Circle of Love weboldal egész délelőtt meg volt nyitva, de más ablakok takarásában lapult. Csak tizenegy körül olvastam el újra Cory legutóbbi üzenetét: Te egyszerűen csúcs vagy! Feledteted minden gondomat-bajomat. Most is majdnem lekéstem miattad a szülőit.

Egész délelőtt írogattak egymásnak Ameliával. Cory kezdte egy laza kis flörttel – Hihetetlen, hogy időtlen idők óta szörfözök LA tengerpartján, és még nem futottunk össze! –, és azóta elég sok mindent elárult magáról. Én pedig szorgosan gyűjtögettem az infókat, és próbáltam kiszedni belőle, amit csak lehet.

Egy egyszerű kérdéssel nyitottam: Neked mi a legfontosabb?

A válasza olyan volt, amilyet vártam: szirupos. A családom. Őket a siker, a gazdagság meg mindenek fölé helyezem.

Kiderült, hogy azt sajnálja a legjobban, hogy nem engesztelte ki a nagyapját a halála előtt. Fájdalmas emlék, de sokat tanultam belőle. Hiszen minek is élnénk, ha nem tanulnánk és fejlődnénk folyamatosan? És szerintem a nehéz leckéket tanuljuk meg a legjobban.

Amikor a munkájáról kérdeztem, ezt írta: Mindig felvillanyozó élmény és igazi kiváltság mozgásba lendíteni az ifjú elméket.

Megtudtam róla olyan apróságokat is, amelyek ismerete elmélyíti a kapcsolatot. Például, hogy allergiás a macskákra, és nem érti a jéghoki szabályait, de úgy tesz, mintha értené. Továbbá szívből gyűlöl mindent, amiben gyömbér van, feketén issza a kávét, és „tudatos optimistának” tartja magát.

Ne érezd rosszul magad, ha még nem hallottál róla, nekem is rá kellett keresnem.

Amelia is megnyílt. Elárulta, hogy azért maradt ki másodévben az egyetemről, mert segítenie kellett a szüleinek, akik a leukémiás öccsét ápolták. Ő már jól van, de rögös az egyetemre visszavezető út. Megírta azt is, hogy egy darabig pincérkedett, de kirúgták, miután jelentette, hogy a munkatársa lopkodja a kaját. Kiderült ugyanis, hogy a csaj a főnök barátnője.

Megdöbbentett, milyen könnyen jönnek a kamusztorik: abszolút kidolgozottan, formába öntve, mintegy rendelésre érkeztek. Hihetetlen, hogy ilyen görcsmentesen tudok beszélgetni veled!, írtam. A legtöbb férfi épp csak odavet egy-két felszínes kérdést, aztán rám nyomul.

Jó volt Ameliának lenni. Felszabadító érzés volt levedlenem a problémáimat, és egy másik ember bőrébe bújnom. Jó volt, hogy Ameliának velem ellentétben vannak lehetőségei, és ha egy kicsit tovább püfölöm a klaviatúrát, még több lesz. Lehet, hogy ma állástalan, de simán találhat jobb munkát már holnap, pusztán mert azt mondtam.

– Mit csinálsz te itt?

Megugrasztott a mögöttem álló Johnny hangja. Gyorsan becsuktam a randioldalt, de már késő volt.

– A számítógépet nem használjuk személyes célra – mondta Johnny. – Ha még egyszer rajtakaplak, kénytelen leszek felírni.

– Sajnálom – feleltem. – Többször nem fog előfordulni.

Szörnyű volt, hogy így meg kell alázkodnom, de nem rúgathattam ki magam. Ültem, és bámultam ki az ablakon. Johnny hamarosan a pultra pottyantott egy újabb adag frissen mosott törölközőt. Rávillantottam egy sugárzó mosolyt, és nekiálltam hajtogatni.

Munka után elautóztam a Santa Monica-i közkönyvtárba. Nem akartam megint netkávézóra szórni a pénzt, és ahhoz, hogy legyen mit ennem a hétvégén, össze kellett hoznom legalább egy randit. Beléptem az irdatlan méretű hodályba, ahol hatalmas ládák várták a visszahozott könyveket. A fal teljes hosszában húzódott az olvasószolgálati pult, és szabadjára engedtem az emlékeimet. Mindig is a könyvtár volt az én menedékem. Gyerekkoromban anyám minden hétvégén elvitt a helyi bibliotékába, és ott időztünk nyitástól zárásig, elszigetelve magunkat a külvilágtól. Lecsaptunk az emeleten a legjobb, utcára néző fotelekre, és felváltva válogattunk könyveket. Olvasgatás közben suttyomban nassoltunk, mert anyám mindig megpakolta a legnagyobb táskáját granolaszelettel, csipsszel és keksszel. Csak akkor álltunk fel, amikor bemondták, hogy hamarosan zárnak.

Felmutattam a pultnál az olvasójegyemet, mire a könyvtárosnő a számítógépek hosszú sorára mutatott. – Válogasson kedvére!

Csak ketten interneteztek: egy idősebb férfi, aki vagy hajléktalan volt, vagy nem, és egy tinisrác, akinek a suliban lett volna a helye. Leültem egy géphez a sor végén, és beléptem Amelia profiljára.

Corytól nem jött újabb üzenet. Meglepett, hogy ezt kissé csalódottan veszem tudomásul. Ilyen hamar kialakult volna a függőség? Ezután bejelentkeztem a saját profilomra. Ott három fickóval álltam levelezésben, de igazából egy embernek a különféle verzióival. Jason, a kockázatitőke-befektető, akinek minden mondata úgy kezdődött, hogy „Én...”, alig-alig különbözött Seantól, a Manhattan Beach-i jelzáloghitel-közvetítőtől és Dylantől, a rendezvényszervezőtől.

Egyszerű kritériumok alapján szűrtem az érdeklődőket. Annyit vártam el, hogy legyen munkahelyük, kérdezzenek legalább három dolgot rólam, és ne úgy nézzenek ki, mint az Unabomber. Ragaszkodtam továbbá ahhoz, hogy nyilvános helyen találkozzunk, és nem mentem fel olyan pasihoz, aki veszélyesnek tűnt. Persze néha csak akkor derül ki, hogy valaki veszélyes, amikor már késő. Előfordult, hogy az alkalmi partnerem túl erősen húzta a hajamat vagy szorította a kezemet, és egy-két kék-zöld foltom is lett, de csak könnyen eltakarható helyeken. Nem volt gyakori az ilyesmi, és ha megtörtént, egyszerűen kizártam a tudatomból. Gondolatban messze jártam ilyenkor, és csak akkor jöttem vissza, ha vége volt a fennforgásnak.

Hosszasan bámultam Jason legutóbbi üzenetét. Egy most megnyílt venice-i étterembe invitált, de nem volt kedvem ahhoz, hogy órákig simogassam az egóját. Így aztán nem is válaszoltam.

A közösségi főiskola honlapját is megnéztem, de csak azért, hogy beszámolhassak erről Calnek. Számvitel, művészettörténet, üzleti adminisztráció... Összefolytak előttem a szavak, de aztán megakadt a szemem a féléves digitális képzőművészeti kurzuson, ahol a hallgatók alapszintű ismereteket szerezhetnek a HTML-kódokról, a honlaptervezésről és az Adobe Photoshopról. Az elsajátított készségeket bármilyen profilú cégnél hasznosíthatják, illetve szabadúszóként is dolgozhatnak. Nézegettem egy kicsit a Photoshopot illusztráló fotókat. Egy parkban készült családi csoportkép mellett például ott volt a párja, amelyről kiszerkesztették a háttérben bóklászó idegeneket.

Ezután a Tandíj menüpontra kattintottam, és frusztráltan fújtam egy nagyot. Kiderült, hogy a tanfolyam elvégzése és az oklevél megszerzése a regisztrációs díjjal együtt majdnem kétszáz dollárba kerül, és ha szükség van tankönyvre vagy más segédeszközre, azt is meg kell venni. Ahhoz pedig, hogy a képesítés birtokában dolgozhassak, kelleni fog egy számítógép, no meg a szoftverek. Márpedig ha az adózott jövedelmed heti százötven dollár, és ennek nagy része rögtön eltűnik a számládról, akkor igazából mindegy, hogy kétszáz dollárba kerül valami, vagy kétmillióba. Amikor becsuktam a képernyőablakot, egy kicsit megsajdult a szívem. Mint mindig, ha bezárult előttem egy ajtó.

Kifelé menet odaintettem a könyvtárosnőnek. Négy órám maradt arra, hogy nappali fénynél keressek szállást, helyesebben parkolóhelyet.

De inkább tettem egy kis kitérőt. Régi barátként üdvözöltek a Brentwood negyed ismerős utcái, meg a Brentwood Country Mart, ahol anyám mindig vett nekem fagyit, és ha szerencsém volt, egy könyvet is. Útba esett az a sarok, ahol elestem a biciklivel, és lehorzsolódott a térdem, meg a hatalmas, híres-nevezetes tuskó is. Hétéves voltam, amikor a fát kidöntötte a vihar, és egy teljes napig nem lehetett tőle közlekedni a San Vicente Boulevardon.

Miután balra fordultam a Canyon Drive-on, már szinte magától is odatalált az autó. Jó messze voltak a széles úttól a hatalmas telkekre épült házak, és a magas kapukon itt-ott alig lehetett belátni. Szép lassan kanyarogtam arra, amerre kell, mintha mágnesként vonzana a hely, ahol minden elkezdődött.

Az egyik szemközti ház előtt álltam meg. Onnan látszottak a legjobban a sötét faanyag és a fehér stukkó körvonalai, a parányi dolgozószobához vezető csigalépcsőt rejtő, kerek tornyocska meg a nappali hatalmas ablakai, amelyek mögött anyám elmondása szerint a dédapám tengette a napjait. Ott pipázgatott, miközben gyötörte a fia, vagyis az anyám apja miatti aggodalom. Nagyapám ugyanis többet volt elvonókúrán, mint szabadlábon.

– „A tölgyfa, amelyből a bejárati ajtó készült, egy virginiai erdőből való – szavaltam az autó síri csendjét megtörve. – Az a fa talán már az első jamestowni telepeseket is üdvözölte, mielőtt ideköltözött, hogy óvjon minket.”

Így kezdődött anyám esti mesét helyettesítő nagymonológja. Nap mint nap végigvezetett a házon, ahová nagyon szerettünk volna visszatérni, így nap mint nap megjelent előttem a fal, amely még őrizte a mesterek vakolókanalának nyomát, a nagyszoba mennyezete, amelyet széles fagerendák szeltek át, a negyedik lépcsőfok, amely megnyikordult, ha a szélére léptünk, a padlásra vezető szekrényszerű, csapóajtós fülke meg a rovátkák a falon, amelyek mutatták, milyen magas volt annak idején anyám. Sőt még ő is megmért ott engem egyszer-kétszer.

Anyám szülei még le sem érettségiztek, amikor ő világra jött. Az anyja hamar lelépett, az apja pedig drog- és alkoholmámorba süppedt, így a nagyszülei, vagyis az én dédszüleim viselték gondját, akiket mindketten maminak, illetve papinak hívtunk. Anyám számára ők jelentették az egyetlen stabil fogódzót.

Mami és papi járt nyílt napra és szülői értekezletre, ők tanították meg biciklizni, ők várták ébren, ha gimis korában randija volt valakivel. Felnevelték, mintha a saját lányuk lett volna.

Anyám csak kétszer volt szerelmes egész életében. Először az egyetemi jéghokicsapat sztárjába zúgott bele, aki aztán elment Európába, és nem is jött vissza. A kapcsolatuk egyik gyümölcse én voltam, a másik a szigorú szabályrendszer, amely rányomta bélyegét a gyerekkoromra:

„A kényelem fejében megalkudni nem érdemes. Elő tudunk teremteni mindent, ami kell, nincs szükségünk egy férfira, aki tálcán átnyújtja nekünk mindezt.”

„Ha pénzszűkében vagyunk, majd keményebben dolgozunk.”

„Ha két nő összedolgozik, számottevő erőt képviselnek.”

Anyám elő is teremtette a betevőt. Ez azért sikerülhetett, mert két-három helyen is dolgozott egyszerre, és ha nem tudta tovább fizetni az aktuális garzon bérleti díját, akkor a szüleinél laktunk. Én talán ilyenkor voltam a legboldogabb. Mamival csokis kekszet sütöttünk, és együtt gondoztuk a zöldségágyást, papi pedig megtanított cribbage-ezni és pókerezni.

Azt, amikor anyámra másodszor, egyben utoljára köszöntött rá a szerelem, mami és papi már nem érte meg. Pár éve eltemettük őket, amikor megjelent az életünkben Ron Ashton...

Egyszer csak kinyílt a szemközti ház távirányítós kapuja, és kilépett rajta egy nő. A rongyokkal és tisztítószerekkel megpakolt szatyrából ítélve a takarítónő lehetett. Gyanakvóan méregetett, és tudtam, mi jár a fejében: szólnia kellene a munkaadóinak, hogy egy nő a kocsijából bámulja a szomszéd házat. Gyorsan rámosolyogtam, és felmutattam a mobilomat, jelezve, hogy csak telefonálni álltam meg. Miután a nő elment, ismét a ház felé fordultam, amely egykor a családunké volt. És mindmáig a miénk lenne, ha nem orozza el tőlünk Ron Ashton.

Cory üzenete másnap reggel, nyolc után pár perccel érkezett: Nagyon szeretném, ha találkoznánk. Ma négykor jó neked? Mondjuk a Rocketman Coffeeban a Main Streeten?

A hátam mögött javában zötyögtek a centrifugák, az ujjaim pedig tétován imbolyogtak a billentyűk fölött. Az ösztönömre bíztam magam, mintha új dalt tanulnék, és az ösztönöm azt súgta, vegyek egy nagy levegőt, és ne válaszoljak azonnal. Van, amikor az a legerőteljesebb lépés, ha nem csinálunk semmit.

Majdnem délig vártam a válasszal, amely végül így hangzott: A négy óra teljesen jó. Már nagyon várom. Bizsergető izgalom járta át a bensőmet. Tudtam, hogy a kávézóban már az én kezemben lesz az irányítás.

A műszak után lezuhanyoztam, és belebújtam egy farmerbe, amely ott domborította ki az idomaimat, ahol kellett. Felvettem továbbá egy testhez simuló, ujjatlan, V nyakú topot és egy szintén mélyen dekoltált, puha, bő pulcsit. Az volt a cél, hogy zökkenőmentesen át tudjam venni Amelia, a nehéz sorsú, egyetemről kimaradt szörfös csajszi helyét, miután nem jelenik meg a randin.

A Rocketman Coffeetól pár saroknyira leparkoltam, majd a kocsiban vártam. Azt akartam, hogy Cory jóval előbb odaérjen, mint én, és kényelembe helyezze magát, mire belépek. Előhúztam a táskámból a mobilomat, felpattintottam a fedelét, és hívtam Calt.

– Hahó! – szólt bele, miután kétszer kicsöngött a telefonja.

– Megtennél nekem egy szívességet?

– Bármikor.

– Visszahívnál úgy félóra múlva? Nem kell mondanod semmit, és nem is kell vonalban maradnod. A lényeg, hogy csörögjön a telefonom.

Cal elnevette magát.

– Talán randid van, és lehet, hogy le akarod majd pattintani a pasit? – találta fején a szöget.

Egy nőt néztem, aki épp leügyeskedte a ház ajtaja előtti kis lépcsőn a márkás babakocsit, amelyben a gondosan beszíjazott kisgyermeke csücsült.

– Olyasmi – mondtam Calnek. – Akkor megteszed?

– Persze. Ébresztőt is beállítok, hogy ne felejtsem el.

– Kösz.

Bontottam a vonalat, majd kiszálltam, és bezártam az autót. Hevesen kalapált a szívem. Tudtam, hogy ha nem válik be a tervem, mehetek megint az internetkávézóba, és szelektálhatom az apám korabeli férfiakat. Aztán furikázhatok az egyterűvel a sötét utcákon, amíg nem találok biztonságos parkoló- és alvóhelyet. Szaggatottan vettem egy nagy levegőt, majd szép lassan kifújtam.

Amikor beléptem a kávézóba, már láttam is az egyik hátsó asztalnál Coryt. Már tudtam, mi van a méretes bögréjében: feketekávé.

Éreztem, hogy velem van az erő. Mintha én lettem volna a színdarab rendezője, aki eldönti, mikor mi legyen, és milyen tempóban bontakozzon ki a cselekmény. Idegen voltam Cory Dempsey számára, én viszont tudtam, mit szeret, mit utál, mire vágyik, mit tart fontosnak.

Arra azért láttam némi esélyt, hogy emlékszik az arcomra a northside-i gimiből, de ez sem ért volna készületlenül. Az volt a tervem, hogy bevallom: annak idején bele voltam zúgva. Juj, de ciki!

Én is rendeltem egy kávét minden nélkül, és elindultam Cory felé. Az asztalához érve barátságos arcot vágtam, és így szóltam:

– Roger?

Lélegzet-visszafojtva vártam, hogy felismer-e, de azt olvastam ki a szeméből, hogy nem.

– Sajnos nem – felelte kedves mosollyal. Így közelről azt is láttam, hogy az aranybarna szemét dús pillák keretezik, és a nyaka csak ott van egy kicsit lebarnulva, ahol már nem takarta el a szörfruha.

Lehuppantam a szomszédos asztalhoz.

– Jaj, ez olyan kínos! Tudja, vakrandim van – magyarázkodtam.

– Dettó – felelte mosolyogva Cory.

– Sokadszorra sem könnyebb – jegyeztem meg, de miután Cory csak egy semmitmondó vállrándítással reagált, nem forszíroztam tovább a dolgot. Szürcsölgettem a kávémat, és vártam.

Így telt el kábé húsz perc, majd arra lettem figyelmes, hogy Cory egyre sűrűbben nézegeti a telefonját. Követtem a példáját: hol az ajtóra, hol az asztalon heverő mobilomra pillantottam. Egy ponton rávillantottam Coryra egy félszeg mosolyt, amit ő viszonzott.

Egyre feszültebb lettem, mert félő volt, hogy Cory elmegy, mielőtt Cal hívna. Lázasan dolgozott az agyam, hogy mivel tarthatnám ott, és már-már mondtam valamit az időjárásról, amikor csörgött a telefonom.

– Halló!

– Hívlak, ahogy ígértem. Most rohannom kell, de holnap majd mesélj! – mondta Cal, majd letette a telefont, de én nem zavartattam magam.

– Ó, értem! – kezdtem, és lehunytam a szememet, majd a vállam is összegörnyedt. Ordított rólam a mélységes csalódottság.

– Tényleg abszolút megértem, semmi gond – folytattam, de a gond szónál megremegett a hangom. Láttam is a szemem sarkából, hogy Cory figyel. – Hát akkor gratula! – tettem hozzá, majd újabb szünet után így búcsúztam: – Aha. Kösz.

Bontottam a vonalat, majd a hideg kávémat fixíroztam, mintha nem tudnám, mitévő legyek. Végül zavart, valamint mélyen megbántott képet vágva felnéztem, és közöltem:

– Újra összejött a barátnőjével.

– De ő legalább kegyeskedett ideszólni – intett a telefonom felé Cory.

– Los Angelesben képtelenség társat találni – visszhangoztam Cory egyik előző napi, Ameliának írt üzenetét.

– Nekem mondja? Arra is több az esély, hogy nyerünk a lottón.

– De a lottózás legalább jó móka – feleltem. – A randizás viszont...

Cory elnevette magát.

– Hadd hívjam meg egy kávéra! – mondta. – Hátha kihozunk még valamit a mai napból.

Szerencse és második esély: két dolog, amelyben mindenki szeretne hinni.

A Main Streeten sétáltunk. Összeért a vállunk, és Cory a munkájáról mesélt.

– A gyerekekbe olyan energia szorult, amihez foghatót más szakmában nem tapasztal az ember – mondta éppen. – Egyszerűen mámorító érzés! A szenvedélyük, a bennük rejlő potenciál...

Rögtön eszembe jutott, amit Ameliának írt a tanári pályáról.

– Igazi kiváltság, hogy pozitív hatást gyakorolhatsz a fiatalok életére – mondtam, majd kíváncsian vártam, hogy Cory ráismer-e a saját szavaira, amelyeket tudatosan adagoltam neki apránként, kiskanállal. Az volt a cél, hogy ne tudja, csak homályosan érezze, hogy egyre szorosabb kettőnk közt a kapocs.

– Pontosan! – mondta lelkesen. Egész tüzes volt a tekintete, én pedig nem győztem csodálkozni, milyen könnyen megy ez. Olyan volt, mintha Cory megírta volna a forgatókönyvet, és nekem csak fel kellene mondanom. A kávéspohár fedelével játszadoztam a zebránál, majd amikor zöldre váltott a lámpa, így szóltam:

– Én is tanítani akartam. Általánosban.

Leléptünk az úttestre, és elindultunk a tengerpart felé.

– Aztán mi történt?

Vállat vontam, majd a régi bölcsesség szellemében válaszoltam, amely szerint a jó hazugságnak mindig van valóságalapja.

– Anyám beteg lett, amikor végzős voltam gimiben. Ápolnom kellett, így nem volt időm felvételizgetni, sőt még jelentkezni sem. Épp csak annyit tudtam tanulni, hogy ne bukjak meg.

Bedobtuk az üres papírpoharunkat egy útba eső kukába, majd a bicikliút mellett vártuk, hogy elsuhanjon előttünk egy csapat. Aztán Cory kézen fogott, és lekocogtunk a partra.

– Meggyógyult anyukád? – kérdezte, amikor már egy padon ülünk, és a végtelenbe nyúlt előttünk a parti föveny.

– Nem. – Hagytam, hadd lógjon a levegőben a kimondott szó, hadd nehezedjen ránk az irdatlan súlya. – Iszonyú nehéz fejezete volt ez az életemnek – törtem meg végül a csendet. – De egyben a sors ajándéka is.

Láttam Coryn, hogy ez felcsigázza az érdeklődését.

– Milyen értelemben?

Úgy tettem, mintha gondolkoznék a válaszon, pedig jó előre bekészítettem. Annak a csoda szép, bőrkötéses fakszimile kiadása volt, amit Cory írt Ameliának.

– Megtanultam, hogy akkor is talpra állhatunk, ha megtörténik velünk a legrosszabb. Az élet csupa-csupa tanulság, és rajtunk múlik, hogy tanulunk-e ezekből a leckékből, vagy csak szenvedünk tőlük.

Cory előrehajolt, és csodálkozva, de elismerően csillant meg a szeme. A szavaim célba találtak.

– A te korodban nem sokan jutnak el a bölcsességnek erre a fokára – mondta Cory, mire vállat vontam, mintha ezt már nem először hallanám.

– Az optimizmus tudatos döntés eredménye – törtem meg aztán ismét a csendet.

– Én is mindig ezt mondom – vágta rá Cory. Érződött a hangján, hogy odavan a gyönyörűségtől. – De jóval idősebb voltam, amikor erre rájöttem, mint te most.

Vetettem rá egy szkeptikus pillantást.

– Nem vagy te olyan öreg – mondtam.

Cory vágott egy grimaszt, és bevallotta:

– Negyvennyolc vagyok.

Erre meglöktem a vállammal.

– Nekem bejönnek az idősebb pasik.

– Jó tudni – felelte kuncogva Cory, majd csend telepedett ránk.

– Hol nőttél fel? – kérdezte végül.

– Grass Valley-ben. Az egy kisváros a Sierra Nevada hegységben, nem hiszem, hogy hallottál róla. Tizenkétezren lakják, mindenki ismer mindenkit. Miután anyám meghalt, hanyatt-homlok menekültem onnan.

Beszéd közben lopva Cory arcát fürkésztem, de nem láttam rajta a kétely jeleit. A nyílt, őszinte arckifejezése arról árulkodott, hogy hisz nekem.

– És mi szél hozott Los Angelesbe? – kérdezte.

– Egy fiú – vallottam be. – A lehető legszokványosabb sztori. De jól érzem magam itt. Most digitális tervezést tanulok a Santa Monica-i fősulin, és koleszban lakom. De ha végzek, remélhetőleg ki tudok majd venni egy lakást, és beindul a honlaptervező vállalkozásom.

Cory a szemembe nézett, és azt kérdezte:

– Hiszel a sorsban?

Én abban hittem, hogy az ember teremtsen magának lehetőségeket, és vegye el az élettől, ami kell neki. De abban is, hogy ha ehhez ártania kell valakinek, akkor azt nyomós okkal tegye, mert úgyis utoléri a karma, amelyben szintén hittem.

– Ma igen – feleltem.

Cory odahajolt hozzám, és megcsókolt. Amikor a számra tapadt a puha szája, lehunytam a szememet, így csók közben nem láttam a nevetőráncait meg az itt-ott már őszülő haját.

– Mikor láthatlak újra? – suttogta.

A bicikliúton elsuhant egy görkoris nő. Halkan susogott a fejhallgatója alól kiszűrődő, dübörgő zene. A távolban, az óceán felett lebukott a nap a horizont mögé.

Éreztem, hogy ezt a szerepet nem lesz nehéz eljátszani. Úgy illett rám, mint egy ezer éve hordott kabát, amely már hozzáidomult a testemhez.

– A keddhez mit szólnál? – kérdeztem.

KAT

A Los Angeles Timesnál dolgoztam, amikor kirobbant a Cory Dempsey-sztori. Nagy mázlival csíptem meg azt a melót, anyám bevasalt egy szívességet, amivel egy régi barátja lógott neki. Így lettem Frank Durham, a híres-nevezetes oknyomozó újságíró samesza. Az volt az első jelentősebb sztorim, és fűtött a bizonyítási vágy. Árnyékként követtem Franket a sajtótájékoztatókra, a rendőrségre, az ügyön dolgozó forrásaival folytatott beszélgetésekre, és a Cory szüleivel készített, szigorú feltételekkel engedélyezett interjúra is.

Ott hallottam először Meg Williams nevét, de nem Mr. és Mrs. Dempsey-től. Ők makacsul hárították a felelősséget, nehogy rossz fényt vessen rájuk, amit a fiuk a behálózott diáklányokkal művelt.

Cory két unokatestvérétől viszont, akik odafuvarozták az öregeket San Diegóból, egészen mást hallottam a sarokban, ahol ültem. Nem gondolták, hogy hallom az egymás közti pusmogásukat, mert bedugtam a fülemet, mintha zenét hallgatnék. Úgy tűnhetett, hogy Frank Durham ifjú asszisztense unottan várja az interjú végét, hogy legépelhesse a főnöke jegyzeteit. De azért én is jegyzetelgettem a saját szakállamra...

– Állítólag akkor történt, amikor együtt élt azzal a barátnőjével – mondta az egyik unokatestvér, egy harminc körüli férfi. – Gondolj bele, a csaj orra előtt!

– Te jó ég! – így a másik, aki hasonló korú nő volt. – El tudod ezt egyáltalán képzelni? Milyen érzés lehet, ha kiderül, hogy a pasid ezt műveli egy ilyen fiatal lánnyal?

Beírtam a jegyzetfüzetembe, hogy együtt élt a barátnőjével, és be is karikáztam ezt a négy szót. Aztán füleltem tovább, és közben járt a fejem a „zene” ritmusára.

– Coryból abszolút kinézem – mondta a férfi.

– Kitől tudod egyáltalán, hogy barátnője volt?

– Nate-től – felelte egy grimasz kíséretében a fickó.

Nate Burgess volt Cory Dempsey legjobb barátja. Frank megadta nekem az elérhetőségét, amikor ismertette a sztorit. Gyorsan beírtam a nevét a füzetemben alakulgató kapcsolati hálóba.

– És mit mondott még Nate? – kérdezte a nő.

– A gimis lányokról nem sokat. Állítása szerint nem is tudta, hogy mi a helyzet velük.

– Ja, persze! – kacagott fel gunyorosan a nő.

Ekkor megláttam a szemem sarkából, hogy a férfi tekintete rám villan.

– A Meg nevű csajról viszont, aki Coryval élt, mondott egy érdekes dolgot – folytatta az addiginál halkabban.

Felírtam a lány nevét, és lélegzet-visszafojtva füleltem.

– Nate szerint a semmiből bukkant elő hét hónapja, és kiszedte Coryból az összes létező jelszavát, kódját, meg mindenét.

– Hadd találjam ki: fiatal volt, és szexi! – szólt közbe a nő.

– Nyilván, de nem ez a lényeg, hanem hogy Nate szerint ez a Meg úgy hazudott Corynak, mint a vízfolyás. Egy szó sem volt igaz abból, amit magáról mondott. Nate szerint már eleve kipécézte Coryt, és felhasználta ellene azt, amit a diáklányokkal csinált. Azzal fedezte magát, amikor kiürítette a bankszámláját, és felszívódott.

– Akkor az a lány nem szélhámos, hanem egy hős – jelentette ki a nő.

Már a kocsiban ültünk Frankkel, amikor szóba hoztam a dolgot.

– Coryt az unokatestvére szerint átverte a barátnője. Azt mondta, hogy az a Meg nevű lány mozgatta a szálakat.

A volánnál ülő Frankre pillantottam, aki a szélrózsa minden irányában meredező, ősz haja miatt az Einstein becenevet kapta a kollégáitól. Igazi élő legenda volt, és szerencsésnek mondhatom magam, amiért tanulhattam tőle, de nem volt könnyű az az időszak. Egyfolytában harcolnom kellett az igazi feladatokért, mert a férfi kollégák nem bánták volna, ha maradok az irattári kutakodásnál meg az ebédrendelésnél.

Frank mordult egyet, majd így felelt:

– Lehet, de a mi sztorink az igazgató úrról szól, aki szexuális ragadozó volt.

– De az unokatestvérek szerint Meg buktatta le Dempsey-t – mondtam. – Nem lenne érdekes a háttérben ármánykodó szélhámosnő története?

Frank megrázta a fejét.

– Tanulj meg egy fontos dolgot: nem minden jó sztorit mesélünk el! – okított. – A lapkiadás egy halódó üzletág, úgyhogy olyasmikről kell írnunk, amivel el lehet adni a lapot. Márpedig a szexbotrány ilyen, úgyhogy arról írunk.

Nem értettem egyet Frankkel, de nem akartam vitatkozni, és elengedni sem akartam a dolgot. Eszembe jutott anyám intelme: „A híriparban keményebben kell dolgoznod a férfiaknál, okosabbnak kell lenned náluk, és több rizikót kell vállalnod, ha meg akarod mutatni, hogy vagy olyan jó, mint ők.”

A szerkesztőségben megvártam, amíg Frank kimegy kávézni, majd feltúrtam a jegyzeteit, és meg is találtam Cory Dempsey szüleinek telefonszámát.

– Jó estét, Mrs. Dempsey! Kat Roberts vagyok a Los Angeles Timestól. Ma találkoztunk, tudja, ott voltam Frank Durhammel. Azért hívom, mert átnéztük Frank feljegyzéseit, és nem találtuk Cory barátnőjének, Megnek a családnevét.

– Mi soha nem láttuk azt a lányt, de tudom, hogy Meg Williamsnek hívják – felelte Cory anyja. – Hogy a Meg az anyakönyvezett keresztneve-e, vagy valami becenév, arról fogalmam sincs. Olajra lépett, mielőtt kirobbant ez az ügy. Apropó, megtenné, hogy értesít minket, ha megtalálják?

– Feltétlenül. Majd jelentkezem.

Miután letettem a telefont, belépett Frank a kávéjával, és azt kérdezte:

– Akkor mi lesz az első dolgod?

Becsuktam a jegyzetfüzetemet.

– Ellenőrzöm az interjúban elhangzott állításokat.

Frank bólintott, majd leült, és írni kezdte négyrészes cikksorozatát, amely arra volt kihegyezve, hogy miért fordulhat elő ilyesmi a közoktatásban.

Így kezdtem kutakodni Meg Williams után, aki tönkretette Cory Dempsey életét, majd felszívódott. És hamarosan az én életemet is tönkretette.