Copyright © Bérczes László, 2023

Borítófotó © Vörös Szabolcs, 2023

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

Cseh Tamás – beszélgetőkönyv

Mucsi Zoltán – beszélgetőkönyv

Törőcsik Mari – beszélgetőkönyv

Gazsinak

(Előszoba)

Általában a Polyákba megyünk. Járunk. „Délutánonként beugrunk a Polyákba”, mondom én, amikor kérdez valaki az új pesti munkahelyről, és büszkélkedem. Tetszik, hogy a szakma elismert embere hív, hogy kettesben, szóval hogy méltónak tart, tetszik maga a felszabadultnak megélt magatartás, hogy színházról írogató emberként az egykori komoly tanár most kicsit széllelbélelt, komédiás-szélhámos pózban mutathatja magát önmagának, nagyra tartott társának és a borozó törzsvendégeinek. Hogy fröccsözünk, mint ott mások is, de mi Felliniről beszélgetünk meg színházi bemutatókról. Laci, mármint Ablonczy Laci viszi a szót. Anekdotázni szeret, az anekdoták főszereplői híres írók, színészek és színésznők, sokszor keresztnevükön-becenevükön említi őket, de nem azon az intimpistáskodó, bennfentest villantó üres nagyképűsködéssel, amivel a mondandó leglényege maga a név és a tény, hogy a mesélő számára mi sem természetesebb, mint „lesanyizni, leévázni” a szóban forgó hírességet. Nem, Laci hitelesen mondja Csoóriról, hogy Sanyi, Ruttkairól, hogy Éva, Sinkovitsról, hogy Imre, Csurkáról, hogy Pista és így tovább. Nekem meg tetszik, hogy ott, a Polyákban magam is részévé válok egy tekintélyes társaságnak, még ha a társaság azt sem tudja, hogy a világon vagyok. Lassú és alázatos, türelmes és kicsinyes araszolás ez a befogadás felé. A valakivé válás felé. Önmagam felé, írom most, nagybetűs Valakire gondoltam volna akkor, ha mertem volna. Látom a krisztusi kort éppen átlépő gyereket, aki egyik pillanatról a másikra Pestre került. Laci remek humorral mesél, jókedvűen és felszabadultan avat be a magyar színháztörténetbe. Akaratlanul is arra figyelmeztet, hogy „komám, figyelj, nem tudsz te bizony semmit, az utcáról estél be a Film Színház Muzsika szerkesztőségébe!” Ő semmi ilyet nem akar érzékeltetni, csak lubickol a véletlenül támadt mentori szerepkörben. Nekem jólesik, hogy magához emel és rám zúdítja a tudását, neki jólesik, hogy figyelmet és tiszteletet érez, igen, hálát és szeretetet is, utóbbi, megkockáztatom, kölcsönös. Máskülönben nem a Film Színház Muzsiká-hoz vágytam, hanem a Színház című laphoz, de oda nem mertem bekopogni. Így hát én, a vidéki fiú Pesten, belépek a mai New York kávéház épületébe, nézem a kiírásokat, felcaplatok az emeletre, benyitok egy ajtón, és hosszan ácsorgok a tágas, üres előszobában. Laci arra jár, megszólítom, kezet nyújt, leültet. Örül, hogy Debrecenben végeztem, ott, ahol ő is, és azonnal megdob egy feladattal. Kezembe nyomja a frissen megjelent Pirandello-drámákat, határidőt mond, és magától értetődőnek tekinti, hogy időre viszem az írást, és az jó lesz. Ezt szokták bizalomnak hívni, és ez annak, aki az előszobában billeg egyik lábáról a másikra és már épp kifalcolna a nyitva hagyott ajtón, olyan támasztékot adhat, mint adott az nekem akkor ott. Szállítom az anyagot, elfogadják, megjelenik, már benn is vagyok Laci szerkesztőségi szobájában. Milyen magától értetődő a fogalmazás, és a történés is az volt, miközben tollal, spirálfüzetbe végtelen számú változatot írtam, áthúztam, írtam, áthúztam… Végül, ahogy aztán évekig, írógépbe pötyögöm. Két példányban, köztük indigó.

A szomszéd szobában üldögél általában Apáti Miki. Könnyű kézzel, gyorsan, kicsit felszínesen ír, szeretni való, link pasasnak találom, utólag annyiban módosítom ezt, hogy neki ez egy biztos, de mellékes állás. Mellékes, mert költőnek-írónak tartja magát, viszont valamiből meg kell élnie az embernek. Ő a Film Színház-ból élt. Kedveltem. Jó humorú, lusta hírlapíróként arra figyelmeztetett létezésével, hogy nem lehet mindent élet-halál kérdésnek tekinteni. És tényleg nem lehet. Arányérzék. Talán ez a legfontosabb. Ez a tehetség ismérve is. Tehetség az alkotáshoz. De magához az élethez is. Élni tudni. Vajon mi az? Nem tudom, de élek. Nem is rosszul, nem is boldogtalanul.

Mostanában a fiát látom gyakorta, úgy értem, amikor a hírtévére tévedek. Bencének hívják, nemigen tudom őt hosszan nézni-hallgatni. Nem a véleménye zavar, bár ritkán azonos az enyémmel, hanem az a tenyérbemászó, pofátlan magabiztosság, amivel tulajdonosi otthonossággal közlekedik a világban. Sokan vannak ilyenek manapság, talán mindig is voltak. Általában szinte fizikai rosszullétet okoz, amikor másokat kigúnyolnak, humorforrásként használva semmibe vesznek. Ó, az én hamvas-túlérzékeny lelkem. Különben meg az. Hamvas és túlérzékeny. Emiatt viszolyogtam világéletemben a mások kárára humorizáló, másokat földbe döngölő, sarat felfröccsentő, verbális kivégzésektől. Most látom a neten, hogy ez a Bence négyéves volt, amikor a Film Színház-hoz kerültem. Az apa, akit én ismertem, és aki a szomszéd szobában dolgozott, akár be is hozhatta őt, őket, mert ikertestvére is van. Én is bevittem néha a lányomat a szerkesztőségbe, sőt, ő még barátkozott is színikritikus-kollégám, Róna Kati vele egykorú kislányával. „A részeges”, így emlegette Anna Miklóst, mert egyszer becsípve látta. Pedig nem volt ő részegesebb, mint például én, aki fröccsözni jártam a Polyákba. Az azért emlékezetemben maradt, amikor Miki őszinte hittel és persze másnaposan magyarázza, miután elaludt az előző esti, mindegy most, melyik színházi előadáson (amiről aztán meg is írta a kritikát): „Egy jó előadáson részegen sem alszik el az ember!” Meggyőződéssel mondta ezt, én pedig hallgattam, miközben magamban ezt ismételgettem: „Mindig vedd észre, amikor önérdekből becsapod magad!” Ezt mondogatom azóta is, miközben tudva tudom, hogy az életben maradás, a túlélés egyik legfőbb eszköze az önbecsapás. Másként mondom: érdekünk mentén hangsúlyozunk bizonyos igazságokat és hallgatunk el másokat, és saját, improvizált hangsúlyainkkal nem is nehéz azonosulni. Szóval könnyen lehet, hogy nem abszolválom különbül ezt a feladatot, mint bárki más (a feladat az öncsalás elkerülése) – legfeljebb a folyamatos önkontrollt cipelem mint keresztet. Apáti Miki jópofa, jó humorú ember volt, kedveltem a társaságát. Színházi és filmes írásait nem igazán vettem komolyan, legalábbis nem komolyabban, mint ő maga, aki természetesen saját verseit és regényeit tekintette fontosnak. Azokat viszont nem olvastam. Egyszer igen komolyan elbeszélgetett velem, és noha már egyetlen szót sem tudok visszaidézni hosszú, számonkérő monológjából, azt muszáj bevallanom, ráhibázott a lényegre. „Se hús, se hal” létezésmódomat kritizálta, ismételgetve, hogy az embernek igeneket és nemeket kell mondania, és noha ő egyáltalán nem ismert engem, véletlenül mégiscsak megbirizgálta létezésem vízjelét. Sehová sem tartozásom vajon bújó, menekülő hallgatás, avagy a sokat emlegetett szabadság őrizése? „Középfaszok”, használjuk mostanában a szót fiatal barátaimmal, akikkel egy (két) sikertelen közös színházi pályázatban, no meg az Ördögkatlanban sodort össze a sors. Mikivel a Hírlapkiadó épületének földszintjén lévő olcsó vendéglőben beszélgetünk a nyolcvanas évek második felében, és máig nem értem, inkább nem emlékszem, milyen pozícióból követelte ő tőlem az állásfoglalást: a Wikipédia marxizmus–leninizmus egyetemet említ vele kapcsolatban, de ennek alapján utólag nem léptethetem őt be a pártba (mármint abba az akkori egyetlenbe), viszont nem rémlik semmiféle ellenzéki megnyilvánulása sem. De hiszen nem az ő pozíciója fontos itt most: az fontos, hogy ráhibázott valamire, ami végigkíséri az életemet: hová is tartozom, tartozom-e bárhová is. Gőgösen rávághatnám: nem! Csakhogy valahová tartozni jó dolog. To belong, mondja egyik kedves angol szavam. Még a Beatles is eszembe jut most: „All the lonely people / Where do they all belong?”

Pár hét kell csak, hogy az előszobai megbízás után Ablonczy Lacival a Polyákban találjam magam. Polyák Imre, olimpiai bajnok birkózó a tulajdonos. Őt ott nem látom, de a lényeget tudom róla, hiszen kamaszként kívülről fújtam az olimpiák történetét. Elvégre én akartam lenni az új Szepesi. Ez aztán elmaradt. De a pincelépcsőn megrendülten lépegetek lefelé, büszkén tekintek körbe az átlagosan lepusztult borozóban, szóval ez itt a Polyák! Imponál, hogy Laci egyből „bevesz a buliba”, és megtiszteltetésnek élem meg, amikor néha a barátai közé is elhív. Ott persze hallgatok, mint a kuka. Hallgatok, mert tájékozatlan vagyok. Már csak azért is az, mert főleg határon túli szerzőkről-előadókról beszélgetnek, akikről végképp semmit nem tudok. Később még inkább visszahúzódom, mert idegenkedem, mindig is idegenkedtem a rájuk például igencsak jellemző, szenvedélyes, ellentmondást nem tűrő állásfoglalásoktól. Talán magától az állásfoglalástól féltem egész életemben. Egyrészt-másrészt gondolkodtam mindig. Hallgatásom oka különben még az is, hogy Laci mintegy mellékesen, ám kétségbevonhatatlanul pöttyinti oda egy-egy általam nagyra becsült, például a vágyott Színház-nál dolgozó színházi emberre, miszerint „az belügyes”. Én ebből semmit nem értek, és ha óvatosan kérdést teszek fel ezzel kapcsolatban, olyan tekintettel néz rám ő is és mindenki, hogy nyilvánvaló, nekem még sokat kell tanulnom. Na, szóval többnyire hallgatok. Aztán el-elmaradozok.

Írom, hogy nem a Film Színház Muzsiká-nál. Már hogy nem oda vágyom. Elementáris felfelé törekvésem legfőbb eszköze mindig is rendelkezésemre állt – prezent pörfekt: a múltban is és most is –, ez maga a megfelelni akarás. Mindez ellentmondásosan párosult szintén elementáris sznobizmusommal – és ez talán már nem prezent pörfekt. Büszkén kajtatok hát Ablonczy Lacival, és elfogadom általa a beavattatást. Elolvadok a ténytől, hogy például egy igazi író, Sándor Iván, komolyan a figyelmére méltat, és hosszan (ő talán nem is tudott röviden, hiszen másfél oldalas körmondatokban definiált mindent, és ha azt leírtuk, bizony promptra nyomdakésznek bizonyult: volt eleje-vége, alanya-állítmánya) nekem magyaráz színházról, társadalomról. Azt élem meg, hogy a Film Színház Muzsika által – hiszen Iván ott főszerkesztő-helyettes – feljebb kerülök a színikritikusi ranglétrán, ami nem nehéz, hiszen addig csak a Szolnok Megyei Néplap-ba írtam. Mondjuk, már megjelent önmagam számára legendás Tragédia-elemzésem a régi Mozgó-ban, és onnan nézve nekem minden lejjebb van… Ja, és egy kritikaíró pályázaton publikálással jutalmazták beküldött cikkemet a Filmkultúrá-ban. Talán ezután mondja hízelegve az egyik negyedikes srác a szolnoki gimnáziumban, ahol angolt tanítok és többek között filmklubot vezetek: „Higgye el, tanár úr, hogy egyszer majd rendszeresen fog publikálni a Filmkultúrá-ban!” Tanárurazott és nyájaskodott, nem emlékszem már a nevére, talán nem is tanítottam, csak a filmklubból ismertem, és én hevesen tiltakoztam, mert valóban nem hittem el, amit mondott – és íme, most is emlékszem rá. Mert azt mondta, ami aztán tényleg megtörtént. Valószínűleg nem hízelgett, hanem büszkén felnézett rám, de állítása maga volt az abszurditás az iskolai tízperces szünet zsibongó forgatagában, és kicsinyhitűségemben csak az ő álságosnak tűnő motivációit kerestem. Nincs mese, minden egyes mondatom azt példázza, hogyan éltem meg egy-egy pillanatot – nem pedig azt, mi is történt úgymond objektíve. Egy idejétmúlt korról beszélek itt: a hetvenes-nyolcvanas évekről. Azokról az évekről, amikor az értelmiség fontosnak vélte magát, mert kicsit az is volt, és amikor például ezek a folyóiratok sok ezer példányban jelentek meg, mert sok ezren olvasták is őket. Mostanában nekem jólesően kapacitálnak, hogy írjak a Színház című lapba, és én olykor írok, de tulajdonképpen a magam kedvére, hiszen tisztában vagyok azzal, hogy a lapot senki nem olvassa. Főleg nem a papíralapút. Én sem. És most megnézem a neten, van-e még Filmkultúra, de biztos, hogy nincs: annyit látok, hogy 1996-ban megszűnt a nyomtatott kiadás. (Most, amikor az utolsó korrekciót végzem ezen a szövegen, azt is le kell írnom: papíralapú Színház sincsen már.)

Mindenesetre akkor ott, Ablonczyval egy irodában, kifinomultan csalom magamat: titkos belső büszkeséggel bámulom nyomtatásban rendszeresen megjelenő nevemet, és szégyent érzek, akarok érezni, minthogy egy „bulvárlap” alkalmazottja vagyok. A Film Színház Muzsika nem bulvárlap, és magam sem használom ezt a szót, de azért elmismásolom a választ, ha kérdezik, hol dolgozom: „Nem érdekes, egy hetilapnál.” Azt viszont tényleg értetlenül bámulom, ahogy a kollégák például színházjegyet rendelnek telefonon: „Madách? X. Y. vagyok a FILM SZÍNHÁZ MUZSIKÁ-tól – így mondják, csupa nagybetűvel –, és a Hamlet-et nézem meg ma este…” Két tiszteletjegy rendel. Én lehalkítom a hangomat, amikor a lap nevét kell mondani, majd telipakolom a mondatot esetleg-gel meg ha lehetséges-sel, annyit magyarázkodok, hogy azt sem hámozzák ki, mit akarok. Mellesleg van valami igazam. Egy kialakulóban lévő, az ismeretlen nagyvárosban eligazodni próbáló fiatalember keresi a helyét és az élet dolgainak súlyát-értékét. 1985-ben vesznek fel a laphoz – és akkoriban valóban nem könnyű eligazodni. Már egy ilyen kerek-kellemes szerkesztőségben is megbolydul a rend: a helyettes, Sándor Iván politikailag gyanús alak, a főmunkatárs, Ablonczy Laci irodájában állandóan határon túli magyarok lebzselnek, és valami hosszú hajú hippi (ez vagyok én) is ott flangál… A kétségbevonhatatlan tekintély, Szenes Iván háborogva be is telefonál a főszerkesztőnek, Iszlai Zolinak (ő is költő és író, mint majd’ mindenki körülöttem), ki az az ismeretlen fószer, aki ledorongolta a Madách Színház korszerűre musicalesített Shakespeare-előadását, és hogy jön ahhoz, hogy azt írja, amit. A főszerkesztő magyarázkodik, Szenes felfogja, hogy felesleges a háborgás: „Ja, ilyen szakállas, tarisznyás gyerek? Akkor nem érdekes.” És tényleg nem érdekes, „valami kezdő” vagyok – biztos, ami biztos, nem delegálnak többé a Madáchba. Viszont engem küldenek el a messzi Kaposvárra az akkor még ismeretlen Mohácsi Bánk bán-jára, „biztos valami provokatív izé, menj, ha akarsz…”; Eugenio Barba „lila katyvaszára” is így jutok el; jön a hír, meghalt Zala Márk, nekem szólnak, „egy félórán belül írj egy flekket, te biztos szeretted…”. Mohácsit felfedezem (magamnak), Barbával megszédítő beszélgetést folytathatok, és lebattyogok nekrológot írni a Hungária kávéházba. Nem úgy néz ki, mint ma a New York (mondjuk, utóbbiban még nem jártam), de nekem imponálóan elegáns, élvezem a hírlapírópózt, ahogy szakadt farmerben ott kávézom, és megpróbálok megszülni egy cikket. Be vagyok szarva, mert fogalmam sincs, hogyan kell viselkedni, és mert életemben nem írtam még nekrológot. Egyáltalán, félóra alatt még semmit. Persze megírom, és kezdem megtanulni: a határidő ihletet ad. Zala Márkról bővebben kéne, de megírtam már a Kapa-könyvben, itt most elég az a mondat, amit a szolnoki színházi klub pultjának támaszkodva szelíd basszushangon felém dobott: „Te is megdöglesz, barátom!” Állítólag hasonlítottunk egymásra. Valójában egyáltalán nem ismertem. Összefoglalva: a szerkesztőségben én vagyok a hosszú hajú, szakállas, „kócos” fiatal, akinek jelenléte valamelyest idegesítő, de nem vészesen, és hát Ablonczy Laci vette ide, meg különben jámbor lélek, és mindig előre köszön. Meg még Kaposvárig is elutazik.

A nyolcvanas évek közepét írjuk: a magányommal vagyok elfoglalva, hogy azt a fájdalmat, amit én érzek, senki fel nem foghatja, és nem kérdés, velem kezdődött az emberiség története, benne az elhagyattatások gigantikus bánata, és velem is ér majd véget a történet. Narcisztikus mártírként vonulgatok a világban, és nyilván mindenki az én elesettségemet gyászolja – márpedig én csak azért is talpra fogok állni, és dolgozni fogok, és nagyot néz majd a világ… De akárhogy hűvösítem is hősi pózomat utólagos iróniával, tényleg azt érzem, hogy ebbe belepusztulok. Történt már ilyen az emberiség történetében. Szerelmi bánat, így nevezzük ezt. Csakhogy ebben a társadalmilag lüktető-pezsgő időben, a nyolcvanas évek második feléről beszélek, amikor is gyermekes apaként visszacsúszom ebbe a kései kamaszkorba, mérhetetlen, de megérthető önzésemben mégiscsak észreveszem, hogy a körülöttem lévők lelkesednek, kiabálnak, bátorkodnak, hangjukat próbálgatják, és addig el nem képzelt változásokat vizionálnak a láthatáron, szóval már csak magamat mentendő, én is szaladok utánuk (mindig is mások nyomában jártam, jelentsen ez bármit is, és életem egésze szempontjából biztosan jelent valami fontosat), eljutok Lakitelekre (megírandó, szánalmasan vicces nap, mármint ami engem illet), tán még tüntetek is valamelyik március 15-én, előfordulok a Jurta Színházban, és ott nehezen, de valahogy megkülönböztetem az euforikus, de higgadt, értelmes beszédet, és a végre mikrofonhoz jutó, önjelölt forradalmárok gőzölgését-hőbörgését. De még az utóbbiaknál is elkap a lendület, a radikális változások addig ismeretlen reménye. Mindez csak azért fontos, hogy elhelyezzük azt a telefonhívást, amikor is régi szolnoki színházi ismerős, Magyar Fruzsina csörget meg a szerkesztőségi szobában – valójában nem tudom már, telefonált-e, vagy egy színházi előadás szünetében vagy inkább netalántán épp a Jurta Színházban szólított-e meg, ahol akár férje, Mécs Imre is felszólalhatott. A lényeg az, hogy Fruzsina megszólít. Hogy Imrével hallották valahol beszélni Ablonczy Lacit, és hogy nagyon tetszett nekik, amit ő mondott, és hogy én, aki, úgy tudják, jó barátja vagyok neki, összehoznám-e Lacit és Imrét. Hogyne, boldogan, vágom rá, és valóban repesek a boldogságtól, hogy nemcsak drukkoló szemlélője, de apró, előremozdító láncszeme lehetek ennek a kivételes, fordító időnek. Véletlenül megtalál a nekem való feladat: közvetítő lehetek én, aki – utólag mondom – közvetítőnek születtem. Azt is utólag jegyzem meg, hogy maga az elnevezés még nem jelent automatikusan minőséget: a sikertelen színész is színész, ahogyan a sikertelen politikus, festőművész, órásmester… is az, ami. Legfeljebb rosszul végzi a dolgát. Úgy értem, közvetítői létezésem adekvát akkor is, ha e létezés esetemben kudarcos. Nem mintha nem sikerült volna összehoznom őket, mármint hogy Laci és Imre ne találkoztak volna. Találkoztak. Még azt is elképzelem – nem voltam jelen –, hogy egyetértésben megölelték egymást. Hogy aztán ők is, mint annyian, szerteszét szakadjanak, és a másik megértésének halvány szándéka híján egymásra csaholjanak, és most nem pont kettejüket akarom ezzel kipécézni, hiszen ők is, mint oly sokan akkor, kézen fogva lelkesedtek-lelkesedtünk – hogy aztán én fülemet befogva ácsorogjak ott a hangzavarban. Magányosan kezdtem (az elhagyott szerelmes), magányosan végzem (az árva közvetítő) ezt a kis bekezdést.

Hogy egy újabb bekezdést szánjak e „fordító idő” apró személyes epizódjának. Azzal kezdődik, hogy reggel a megbeszélt helyen beszállok Sándor Iván autójába. Ő szólt-kérdezett, hogy mennék-e vele, mert ha igen, szívesen elvisz. Hát hogyne mennék! Annyit tudok róla, hogy elismert író. Meg főszerkesztő-helyettesként különös figyelemmel törődik velem. Sőt, mindig dedikálja nekem legújabb regényét-esszékötetét, utóbbiakat becsülettel elolvasom, előbbieket is megkísérlem, és magamat hibáztatom, hogy nem sikerül. Nem találom meg azokat a pókhálóvékony, de bizonyára létező, láthatatlan kötelékeket, amik a kézirat fölött gondolkodó szerző tekergő mondatait a kinti, úgymond hétköznapi világgal összekötik. Ez valószínűleg azért sem sikerül nekem, mert Iván mindent történelmi léptékbe ágyazva helyez el, márpedig a történelem szégyenteljesen ismeretlen számomra. Mellesleg ez a tájékozatlanság és annak fájó tudata a mai napig végigkíséri az életemet. A dedikált példányokat azért nagyon megbecsülöm, elvégre nemigen vannak nekem író barátaim. Vagyis kérdése, csatlakozom-e hozzá, mert fontosnak ígérkező, majdhogynem titkos találkozó lesz Lakitelken a formálódó ellenzéki értelmiség szervezésében, és ő ide hivatalos, felfoghatatlanul jólesik. Majd meghúzódom valahol a hátsó sorokban, ott a helyem, ha egyáltalán, de milyen nagy dolog ez, hogy helyem lehet ott. Érkezéskor automatikusan elválunk, ő a nagy asztalhoz ül, én lődörgök, nézelődöm, hallgatózom, bámulom a nagyokat, és felszabadultan nyugtázom, hogy nem vészesen lógok ki, sőt ismerősök is akadnak, régi mozgósok főleg, de a többieket is el tudom legalább helyezni a palettán. Az úgynevezett, később tragikus hasadásokat hozó törésvonalakról persze mit sem sejtek, naiv módon bámulom az okos és nyitott párbeszédet. Rajtam kívül, gondolom, mindenki mögé lát a mondatoknak, és fű alatt talán már formálódnak is a később egymást el nem fogadó, sőt a mai napig háborúskodó csoportosulások. Én csak jól érzem magam. Olyannyira jól, hogy nagy felszabadultságomban egymás után koccintok a rám mosolygó nagybetűs Ismerősökkel. Nekik ez egyetlen koccintás, nekem féktelen és euforikus örömünnep, amiben totálisan elázom. Közben aláírok valami belépési nyilatkozatot, utólag már tudom, az MDF-be, hisz mindenki ezért van itt, gondolom én. Aztán hogy ki írta alá, és ki nem, fogalmam sincs, bizony a magam aláírásával sem törődöm a későbbiekben. Viszont délután már csak az a kérdés, hogyan fogok eljutni Lakitelekről Budapestre. Kerényi Imre kocsijában találom magam, megszán talán, vagy az első pillanatban nem veszi észre, kit ültet az autójába. Úgy értem, egy részeg alakot. Ismerjük már egymást, Ablonczy Lacival üldögéltem a Sütő utcai hatalmas polgári lakásában, és én, a „tarisznyás” albérletes fiú ezt nagyon megjegyeztem magamnak. Az úton visszafelé egyfolytában locsogok, de hogy miről? Mellesleg ő is sokat beszél. Beszélgetünk. Először – és utoljára. Később köszönésre redukálódik nem létező kapcsolatunk. Akárhogyan is, több mint három évtizeddel később is hálás vagyok neki, hogy visszahozott a fővárosba. Ha nem teszi, tán még most is ott ülök Lezsák Sándor kertjének füvén, és azon tipródom, miben is vettem részt, én, a kibic. És hogy hová is lettek azok a vágyak és álmok, amiket oly okosan és bátran megfogalmaztak nagyjaink. Turi Gabi világosít fel a napokban, amikor valamelyik zoomos találkozónkon szóba kerül Lakitelek. „Lacikám, én is ott ültem az autóban, amit Sándor Iván vezetett. És együtt »merültünk alá« a lakitelki udvaron. Utána engem Debrecenbe vittek autóval, téged ezek szerint Kerényi Pestre. Engem aztán megválasztottak a debreceni MDF ügyvivőjének…” Szóval nem pont úgy volt, ahogyan leírtam. Lesz még ilyen, attól tartok. Ezt csak úgy, angolosan teszem hozzá, I’m afraid, mert valójában nem zavar, ezért nem is javítom. Az az igaz, ami bennem él. Például hogy oda Sándor Ivánnal, vissza Kerényi Imrével utazom. Mindkét autóban otthonos idegenként üldögélek. Jövök-megyek, ide-oda, oda-vissza, közlekedek.

Pár évvel Lakitelek után Ablonczy Lacival baktatunk egymás mellett. Nem tudom, hol járunk, egy búza- vagy kukoricatábla rémlik, a központból indultunk, nem akármennyit kellett hát gyalogolni, főleg, hogy egy szétterülő, földszintes kisvárosról, Kisvárdáról van szó. Hosszan beszélgetünk, végül is rég beszéltünk, a Film Színház Muzsika már megszűnt, ő meg közben kiment Strasbourgba felesége, Magda mellé „háztartásbelinek”, levelet-telefonhívást nem váltottunk. Most viszont a terveit kísérő dilemmáját osztja meg velem, sőt úgy képzelem, hogy a tanácsomat-véleményemet kéri. Akárhogyan is, arra tisztán emlékszem, hogy felteszi a kérdést, szerintem elvállalja-e a felkínált hivatalt. A polyákbéli fröccsöző tanonc véleményére kíváncsi a mentor, aki egykor fiatalabb társa kezdő lépéseit vigyázta. 1991 tavaszán lehetünk. A Nemzeti Színház igazgatói posztjáról beszél, azzal kínálták meg. Milyen tanácsot adhatok én neki? Annyit azért már akkor is sejtek, hogy bármely vezetői pozíció kivételes diplomáciai érzéket követel, a nemzeti jelzőről nem is beszélve. Az pedig nyilvánvaló, hogy Laci ezzel nem rendelkezik. Ezt el is mondom, magamat ilyen szempontból ismerve, valószínűleg udvarias körökkel, sok egyrészt-másrészttel – de mégiscsak egyértelműen. Sőt, amikor arról beszél, kiket tűzne az évadnyitó zászlóra, akkor számomra kicsit egyoldalú a választása, és ezt is kifejezésre juttatom. Ha társunk-barátunk-ismerősünk tanácsát kérjük, kimondatlanul arra vágyunk, hogy erősítsen meg abban, amit magunk titkon szeretnénk, csak nem merünk kimondani. Lacit ebben nem erősítem meg. Megállunk. Elmondja, már elvállalta. És igen, a Google azt írja, hogy 1991 áprilisában Ablonczy Lászlót már beiktatták a Nemzeti Színház igazgatói pozíciójába. Innen most hosszú lesz visszafelé az út. Mármint Kisvárdán, a kukoricaföldtől vissza a művházig. Magamban azon rágódom, miért kérdezett meg, amúgy pedig közömbös témákkal farigcsáljuk az időt, ami még vissza van a központig. Békességben elköszönünk, azóta nem találkoztunk. Rosszat nem mondtunk egymásról, másfelé sodort bennünket az idő. Meg a döntéseink. Egyszer-kétszer láttuk egymást messziről, akkor alig észrevehetően bólintottunk a másik felé. Vagy legalábbis úgy csináltam, hogy mondhassam magamnak, én bólintottam. Gondolom, ő is így van ezzel.

Tartalom

(Előszoba)

(Körkapcsolás)

(Egy ánégyes papírlap)

(Zászlóvivők)

(Mérőszalag)

(Pillanatragasztó)

(Premier)

(A legrövidebb út)

(Szürke, kötött pulóver)

(Barack)

(Gombok)

(Ikonok)

(A végleges változat)

(Körtánc)

(Díszterem)

(Kati átölel)

(Kecske, káposzta, paradicsom)

(Két ballonkabát)

(Ember, küzdj…)

(Egy ember beszél)

(Vasfüggöny)

(Éjszakai nézőtér)

(Ötös gép)

(A színész halála)

(Néger ukránok)

(Tolmácsolás)

(Nárciszok, rózsák)

(Régi Mozgó)

(Poháralátét)

(Tériszony)

Köszönet

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Reményi József Tamás

Kézirat-előkészítő Zöldhegyi Sarolta

Korrektor Hack Orsolya

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Németh Levente

ISBN 978 963 504 857 1

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Overpass – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License