Rajzoknak tűnnek, de a betűk mélyén hangok rejtőznek.
Minden egyes oldal egy végtelen hangokkal teli kincsesláda.”

MIA COUTO: Mozambiki trilógia

„Az ábécé élettelen jelei élettel és jelentéssel telnek meg az emberi elmében. Az írás és az olvasás megváltoztatja az agyműködésünket.”

SIRI HUSTVEDT: Élni, nézni, gondolkodni

„Szeretem elképzelni – bárki is volt ő – a jó Homérosz döbbenetét, ahogy eposzait egy olyan, számára elképzelhetetlen lény könyvespolcain látja viszont, mint amilyen én vagyok, egy olyan kontinens kellős közepén, amelyről neki fogalma sem volt, hogy létezik.”

MARILYNNE ROBINSON: Szerettem olvasni kislánykoromban

„Az olvasás mindig helyváltoztatás, mindig utazás. Elmegyünk, hogy megtaláljuk önmagunkat. Hiába ülünk egy helyben, amikor olvasunk, őseink nomád életformájához térünk vissza.”

ANTONIO BASANTA: Olvasással a semmi ellen

„A könyv egy tartály, amelyben megpihen az idő. Egy varázslatos csapda, amellyel az emberi értelem és érzékenység győzedelmeskedett a feledésbe és a semmibe tartó élet mulandósága felett.”

EMILIO LLEDÓ: A könyvek és a szabadság

Irene Vallejo: El infinito en un junco

Copyright © Irene Vallejo Moreu, 2019

Hungarian translation © Boda Benjamin Gábor, 2022

Előolvasói példány

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Irene Vallejo: El infinito en un junco

Ediciones Siruela, S. A., Spain, 2019

Fordította: Boda Benjamin Gábor

ISBN: 978-963-xxx-xxx-x (epub)

ISBN: 978-963-xxx-xxx-x (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Borító: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Zelei Dávid

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: ismeretterjesztő

Gyengéden határozott Édesanyámnak

Előszó

Férfi lovasok titokzatos csoportjai járják be Görögország útjait. A földművesek bizalmatlanul figyelik őket földjeikről vagy kunyhójuk ajtajából. Tapasztalatuk arra tanította őket, hogy egyedül a veszélyes emberek, katonák, zsoldosok és rabszolga-kereskedők utaznak. A parasztok homlokukat ráncolva morognak, míg a férfiakat újra el nem nyeli a láthatár. Nem kedvelik a fegyveres idegeneket.

A lovasok ügyet sem vetnek a falubeliekre. Hónapokon át mászták a hegyeket, szorosokon hatoltak át, völgyeken mentek keresztül, folyókban gázoltak, szigetről szigetre hajóztak. Azóta, hogy ezzel a különös küldetéssel bízták meg őket, izmaik megkeményedtek, ellenálló képességük megnőtt. Feladatuk teljesítéséhez egy szinte állandó háborúskodással terhelt világ erőszakos földjén kell kalandokba bocsátkozniuk. Vadászok ők, akik nagyon különleges vad nyomában járnak. Prédájuk csendes és ravasz, egyetlen apró nyomot sem hagy maga után.

Ha e nyugtalan küldöttek betérnének valamelyik kikötői kocsmába, bort innának és sült polipot ennének, majd a garatra felöntve beszédbe elegyednének az ismeretlenekkel (amit bölcsen sosem tesznek), nagyszerű úti történeteket mesélhetnének. Pestistől sújtott földekre hatoltak be. Tűzvész pusztította tartományokat szeltek át, látták a rombolás forró hamuját, a lázadók és a zsoldosok kegyetlenségét a háború közepette. Mivel még kiterjedt területek hiányoznak a térképről, eltévedtek, és egész napokon át tévelyegtek irányt vesztve a nap vagy a viharok haragjának kitéve. Émelyítő vizekkel kellett szomjukat oltaniuk, melyek szörnyű hányingert keltettek bennük. Akárhányszor csak esik, térdrogyásig, szitkok és esküdözések közepette rángatják ki pocsolyába ragadt szekereiket és öszvéreiket, a végére szájuk már a sarat csókolja. Ha az éjjel a szabad ég alatt, bármiféle szállástól távol lepi meg őket, csak köpenyük ad védelmet a skorpiók elől. Megismerték a tetvek okozta őrjítő kínt és az utakat elárasztó haramiáktól való állandó félelmet. Sokszor, amikor határtalan pusztaságokon át vezet az útjuk, megfagy az ereikben a vér. Elképzelik az út valamely szegletében megbúvó, lélegzetüket visszafojtó, rájuk leső banditákat, akik arra várnak, hogy rajtuk üssenek, hidegvérrel meggyilkolják őket, elragadják erszényüket, forró holttestüket pedig a bokrok közt hagyják sorsukra.

Érthető, hogy félnek. Egyiptom királya nagy pénzösszegeket bízott rájuk, mielőtt parancsai teljesítésére a tenger túlpartjára küldte volna őket. Abban az időben, csupán néhány évtizeddel Nagy Sándor halála után, nagyon kockázatos, szinte öngyilkos vállalkozás volt útra kelni, ha az ember nagy vagyont hordott magánál. És bár a rablók tőre, a ragályos betegségek és a hajótörések az értékes küldetés kudarcával fenyegetnek, a fáraó újra és újra elküldi ügynökeit a Nílus országából, azok pedig száz határt átszelve hatalmas távolságokat járnak be a szélrózsa minden irányában. A király szenvedélyesen, türelmetlenül, fájdalmas bírvágytól égve áhítozik a zsákmányra, melynek ismeretlen veszélyekkel szembenéző vadászai járnak a nyomában a kedvéért. A kunyhójuk ajtajából kémlelő földművesek, a zsoldosok és a haramiák meghökkent, tágra nyílt szemmel, tátott szájjal csodálkoztak volna, ha megtudják, mit is hajhásznak az idegen lovasok.

Könyveket, könyveket kerestek.

Ez volt az egyiptomi királyi udvar legjobban őrzött titka. A Két Ország Ura, korának egyik leghatalmasabb embere életeket adott volna (mások életét, persze; a királyok már csak ilyenek), hogy megszerezze a világ összes könyvét alexandriai nagykönyvtára számára. Egy olyan, teljes és tökéletes könyvtár álmát kergette, amely tartalmazza minden szerző összes művét, amit csak az idők kezdete óta megalkottak.

*

Mindig rémületbe ejt az első sorok megírása, egy új könyv küszöbének átlépése. Mikor már bejártam az összes könyvtárat, a füzeteim csordultig teltek a lázas jegyzetekkel, és már se észszerű, se értelmetlen kifogások nem jutnak eszembe, hogy tovább várhassak, még akkor is napokig halogatom, közben pedig megértem, mi is a gyávaság. Egész egyszerűen képtelennek érzem magam rá. Mindennek ott kéne lennie – a hangnemnek, a humorérzéknek, a költőiségnek, a ritmusnak, az ígéreteknek. Már látnom kellene a meg nem írt fejezeteket, amelyek a kezdéshez kiválasztott szavak melegágyában vívják harcukat, hogy világra jöjjenek. De hogy kell ezt csinálni? Szellemi poggyászom kételyekkel van tele. Minden könyvvel ugyanoda jutok, ahonnan elindultam, és újra érzem minden kezdet heves szívdobogását. Marguerite Duras szerint írni annyit tesz, mint megkísérelni felfedezni, mit írnánk, ha írnánk. Főnévi igenévtől a feltételes módig jut, mintha azt érezné, hogy megreped a lábai alatt a talaj.

Lényegében mindez nem is különbözik annyira mindattól, amit már azelőtt csinálunk, hogy megtanultuk volna: idegen nyelven beszélni, autót vezetni, anyának lenni. Élni.

A gyötrelmes kétségek, no meg a halogatás és alibikeresés okozta kimerültség után egy forró júliusi délután nézek szembe az üres papír magányával. Úgy döntöttem, hogy a prédát űző rejtélyes vadászok képével nyitom a szövegemet. Azonosulok velük, szeretem a türelmüket, sztoicizmusukat, elveszett idejüket, lassúságukat és a hajsza adrenalinnal teli izgalmát. Éveken át kutattam, forrásokat olvastam, jegyzeteltem, és igyekeztem megismerni a történelmi anyagot. De most, az igazság pillanatában, a felfedezés alatt lévő valós és dokumentált történet oly meghökkentőnek tűnik, hogy beúszik az álmaimba, és anélkül, hogy akarnám, elbeszélés alakját ölti. Érzem a kísértést, hogy a könyvkeresők bőrébe bújva járjam az erőszakkal teli, rángógörcsben szenvedő, ókori Európa útjait. És ha az útjuk elbeszélésével kezdeném? Működhetne, de hogy tartsak egyensúlyt az adatok csontváza és a rárakódó izmos, vérbő képzelet között?

Azt gondolom, hogy a kiindulópont olyannyira fantasztikus, mint Salamon király bányái vagy az elveszett frigyláda keresése, a források azonban azt támasztják alá, hogy a gondolat a valóságban is létezett Egyiptom nagyravágyó királyainak elméjében. Talán akkor, a Kr. e. III. században történt meg először és utoljára, hogy valóra válhatott egy egyetemes könyvtár álma, ahol kivétel nélkül összegyűjtötték a világ összes könyvét. Ma egy elvont Borges-novella lenyűgöző cselekményének tűnik – vagy talán az ő nagy erotikus fantáziájának.

A nagy alexandriai vállalkozás idején nem létezett semmi, ami hasonlított volna a nemzetközi könyvkereskedelemhez. Könyvet a nagy kulturális múlttal rendelkező városokban lehetett vásárolni, a nemrég alapított Alexandriában azonban nem. A források tanúsága szerint a királyok a teljhatalmukból származó óriási előnyüket vetették be gyűjteményük gazdagítására. Amit nem tudtak megvenni, azt eltulajdonították. Ha egy sóvárogva vágyott könyv megszerzéséhez arra volt szükség, hogy fejek hulljanak vagy termés pusztuljon, ők parancsot adtak rá, mondván, országuk tündöklése fontosabb az apró aggályoknál.

Természetesen a csalás is benne volt a repertoárjukban, hogy elérjék céljaikat. III. Ptolemaiosz király Aiszkhülosz, Szophoklész és Euripidész műveinek eredeti, a színpadi bemutatótól kezdve az athéni irattárban őrzött példányaira sóvárgott. A fáraó követein keresztül kérte kölcsön az értékes tekercseket, hogy lemásoltassa őket aprólékosan dolgozó írnokaival. Az athéni állam ma dollármillióknak megfelelő, tizenöt ezüsttalentumnyi, túlzó mennyiségű letétet követelt értük. Az egyiptomiak fizettek, dagályos tiszteletadás közepette mondtak köszönetet, ünnepélyes esküt tettek, hogy, mondjuk, tizenkét holdtölte előtt visszaadják a tekercseket, kegyetlen átkokkal fenyegették saját magukat arra az esetre, ha a könyvek nem tökéletes állapotban térnének vissza, aztán pedig természetesen eltulajdonították a tekercseket, lemondva a zálog összegéről.

Athén vezetőinek el kellett viselniük a csapást. A periklészi idők büszke fővárosa akkorra már egy Egyiptommal versenyképtelen királyság vidéki városává vált. Egyiptom uralta a korszak kőolajának, a gabonának a kereskedelmét.

Alexandria volt az ország legfőbb kikötője, és új, élettől lüktető központja. Egy ekkora nagyságú gazdasági hatalom, mióta világ a világ, vígan túlléphet bizonyos határokat. Bárhonnan is érkezett, a Könyvtár fővárosában kikötő minden hajót azonnal nyilvántartásba vettek. A vámtisztek lefoglaltak minden iratot, amit a fedélzeten találtak, új papiruszokra másoltatták őket, visszaadták a másolatokat, és megtartották az eredeti példányokat. Ezek a hajókról szerzett iratok a Könyvtár polcain kötöttek ki, és rövid feljegyzés tisztázta eredetüket („hajók jegyzéke”).

Ha a világ csúcsán állsz, nem létezik túlzásba vitt szívesség. Úgy mondták, hogy II. Ptolemaiosz hírvivőket küldött a föld összes országának uralkodójához és kormányzójához. Lepecsételt levélben kérte őket, hogy vegyék a fáradságot, és küldjenek el a gyűjteményébe mindent: királyságuk költőinek és íróinak, szónokainak és filozófusainak, orvosainak és jósainak, történetíróinak és mindenki másnak a műveit.

Ráadásul – és én is ezen az ajtón léptem be a történetembe – a királyok az ismert világ veszélyes útjaira és tengereire küldték teli erszénnyel ellátott ügynökeiket. Azt a parancsot adták nekik, hogy vásárolják meg a lehető legtöbb könyvet, és leljék meg a legrégebbi kéziratokat, bárhol is legyenek. Ez a könyvéhség, no meg az értük kifizetett összegek a szélhámosokat és a hamisítókat is odavonzották. Értékes szövegek hamis tekercseit kínálták, mesterségesen öregítették a papiruszt, több művet olvasztottak egybe, hogy megnöveljék terjedelmüket, és mindenféle ügyes trükköt találtak ki. Egy jó humorérzékkel megáldott bölcs azzal a számító csalással szórakoztatta magát, hogy ügyesen kifundált szövegekkel tette próbára a Ptolemaioszok mohóságát. Szórakoztató címeket adott; ma könnyen népszerűvé válhatnának az olyanok, mint „Amit Thuküdidész nem mondott el”. Helyettesítsük be Thuküdidész nevét Kafkáéval vagy Joyce-éval, és képzeljük el, milyen várakozásokat ébresztene, ha a szerző kitalált emlékiratait vagy be nem vallott titkait tartalmazó hamisítvány megjelenne a Könyvtár polcain.

A könyvvadászok, még ha bölcsen meg is sejtették a csalást, féltek, hogy értékes könyv csúszhat ki a kezeik közül, és nem akarták a fáraó haragját kockáztatni. A király ugyanazzal a büszkeséggel szemlélte meg rövid időközönként gyűjteménye tekercseit, mint a katonai felvonulásokat. Mindig megkérdezte a Könyvtár rendjéért felelős Phaléroni Démétrioszt, hány könyvük van már. Démétriosz mindig naprakészen válaszolt a mennyiségről: „Már majdnem kétszázezer, ó, Királyom; és azon fáradozom, hogy rövidesen meglegyen mind, ami az ötszázezerhez kell.” Alexandria féktelen könyvéhsége kezdett szenvedélyes őrületbe váltani.

Olyan országban és olyan korban születtem, amelyben a könyvek könnyen megszerezhető tárgyak. Az otthonomban mindenütt könyv van. Mikor ellep a munka, és tucatjával veszem ki a könyveket a különböző, portyáimat álló könyvtárakból, tornyokban állnak a székeimen, sőt akár a padlón is. Akár kinyitva, fejjel lefelé is, mint egy nyeregtető, amely házat keres, hogy a fedele lehessen. Most, hogy a kétéves kisfiam ne gyűrje össze az oldalakat, a kanapé fejtartója fölé rakom őket, és mikor leülök pihenni, érzem, ahogy a sarkuk a tarkómhoz ér. Ha az árukat összevetem a városom albérleteiével, kiderül, hogy a könyveim igen költséges albérlők. Ám azt gondolom, hogy mind, a nagy fotóalbumoktól a kicsi, öreg, ragasztott zsebkönyvekig, amelyek mindig úgy próbálnak becsukódni, mintha tengeri kagylók lennének, kellemesebbé teszik a lakást.

Az alexandriai könyvtár polcainak megtöltésével kapcsolatos erőfeszítések, utazások és viszontagságok története egzotikuma miatt vonzónak tűnhet. Éppoly különös, kalandos eseményekről van szó, mint amilyenek később az Indiák fűszerlelőhelyeinek felkutatására induló meseszerű hajóutak voltak. Korunkra a könyvek már annyira mindennapi, a technológiai újdonságok légkörét teljesen nélkülöző tárgyak lettek, hogy megszaporodtak az eltűnésüket vizionáló próféták. Minden egyes alkalommal elszomorít, ha a kihalásukat jövendölő újságcikkeket olvasom. Ezek szerint az elektronikus kütyükkel helyettesített könyv el fog bukni a szabadidő eltöltésének tengernyi egyéb lehetőségével szemben. A leginkább vészjósló írások szerint apokaliptikus korszakváltás szélén állunk, amely során a könyvesboltok bezárnak, a könyvtárak pedig elnéptelenednek. Olyan, mintha arra célozgatnának, hogy a könyveket hamarosan néprajzi múzeumok vitrinjeiben, őskori lándzsahegyek mellett fogják kiállítani. Miközben ezekre a képzeletembe égett képekre gondolok, tekintetem végigjárja a polcaimon álló könyvek és bakelitlemezek végtelen sorát. Felteszem magamnak a kérdést: valóban a megszűnés szélén áll ez a régi, meghitt világ?

Biztosak vagyunk benne?

A könyv kiállta az idő próbáját, bebizonyította, hogy vérbeli hosszútávfutó. Akár forradalmaink álmából, akár emberi katasztrófáink rémálmából ébredtünk, a könyv mindig ott volt velünk. Ahogy Umberto Eco mondja: „A könyv olyan, mint a kanál, a kerék, a kalapács vagy a véső. Ha egyszer feltalálták, nincs mit tökéletesíteni rajta.”[1]

Természetesen a technológia is káprázatos dolog, és elegendő erővel bír ahhoz, hogy megdöntse a régi monarchiákat. Ennek ellenére mindannyian bánatosak leszünk, ha azért veszítjük el fényképeinket, dokumentumainkat, munkáinkat és emlékeinket, mert az őket rögzítő eszközök gyorsan elöregszenek és elavulttá válnak. Elsőként a magnókazettáinkon őrzött dalokkal, később a videókazettára vett filmekkel történt ugyanez. Hiábavaló erőfeszítéseket teszünk, hogy összegyűjtsünk mindent, amit a technológia elmúlásra ítélt. A DVD megjelenésekor azt mondták, hogy végre teljesen megoldottuk adatrögzítési gondjainkat, most azonban megint újabb, kisebb alakú lemezekkel csábítanak, amelyek változatlanul maguk után vonják további készülékek megvásárlásának szükségességét. Érdekes, hogy egy több mint tíz évszázados, türelmesen lemásolt kéziratot még mindig el tudunk olvasni, egy néhány éves videószalag vagy flopilemez tartalmát azonban nem tudjuk megnézni, hacsak nem őriztük meg az összes számítógépünket és lejátszónkat otthonaink lomtárában, megalakítva belőlük a mulandóság múzeumát.

Ne felejtsük el, hogy a könyv volt hosszú évszázadok óta a szövetségesünk egy olyan háborúban, amelyet nem jegyeztek fel a történelmi kézikönyvek. Ebben a harcban őriztük meg értékes alkotásainkat: a szavakat, amelyek nem többek légfuvallatnál; a történeteket, amelyeket azért találtunk ki, hogy a káosznak értelmet adva túléljük azt; a valós, hamis és mindig ideiglenes ismereteinket, amelyekkel tudatlanságunk kemény szikláját karcoljuk össze.

Ezért döntöttem úgy, hogy belemerülök ebbe a kutatásba. Kezdetben csak kérdéseim voltak, temérdek kérdésem. Mikor jelentek meg a könyvek? Mi a sokszorosításukra vagy a megsemmisítésükre irányuló erőfeszítések titkos története? Mi veszett el útközben, és mi maradt meg? Miért vált közülük néhány klasszikussá? Mekkora kárt okozott bennük az idő vasfoga, a tűz és a víz pusztítása? Mely könyveket égették el haraggal, és melyeket másolták a legnagyobb szenvedéllyel? Ugyanazokat?

Ez az írás kísérletet tesz a könyvvadászok kalandjának folytatására. Szerettem volna, ha valamilyen valószínűtlen módon útitársukká válhatok, és velük együtt leshetek elveszett kéziratok, ismeretlen történetek és elhallgatás szélén álló hangok után. Lehet, hogy ezek a felderítők csak nagyravágyó és rögeszmés királyok szolgálatában álló kopók voltak. Lehet, hogy meg sem értették feladatuk transzcendens jelentőségét. Lehet, hogy az egészet abszurdnak tartották, és a felhőtlen éjjeleken, ha kialudt a tábortűz lángja, azt dünnyögték, hogy eleget kockáztatták már egy őrült álma miatt az életüket. Biztos, hogy jobban örültek volna, ha olyan küldetéssel bízzák meg őket, ami jobb előremenetelt kínál; akár egy lázadás elfojtásával a núbiai sivatagban, akár a Níluson hajózó bárkák átvizsgálásával. Mégis, azt gyanítom, hogy míg a világ összes könyvének nyomában jártak, mintha csak egy szétszóródott kincs darabjait kutatnák, tudtukon kívül mai világunk alapjait fektették le.

I. Hellász megálmodja a jövőt

A gyönyörök és a könyvek városa

1

A kereskedő fiatal és unatkozó felesége magányosan alszik. Ura tíz hónapja indult el Kosz földközi-tengeri szigetéről Egyiptom felé, azóta pedig levele sem érkezett a Nílus országából. A nő tizenhét esztendős, még nem szült gyermeket, és kibírhatatlannak érzi a günakeionban töltött, elszigetelt élet egyhangúságát. Epedve várja, hogy történjék valami, közben pedig nem megy sehová, nehogy szóbeszéd tárgyává váljon. Nincs sok tennivalója. A rabszolgalányok feletti zsarnokoskodás kezdetben még szórakoztatónak tűnik, de nem elegendő arra, hogy kitöltse a napjait. Ezért örül annyira, ha más nők látogatását fogadhatja. Nem érdekli, ki kopog az ajtón, kétségbeesetten vágyik szórakozásra, hogy enyhítse az ólomlábakon járó idő súlyát.

Egy rabszolganő az idős Güllisz érkezését jelenti be. Látogatása szórakoztató pillanatokat ígér a kalmárné számára: öreg dajkája, a szabadszájú Güllisz mindig szellemesen illetlen.

– Güllisz mama! Hónapok óta nem jártál a házamban.

– Tudod, hogy messze élek, lányom, és annyi erőm sincs, mint egy légynek.

– Jól van, jól van – mondja a kereskedő felesége. – Maradt még erőd ahhoz, hogy jól megöleld a férfiakat.

– Gúnyolódj csak! – válaszolja Güllisz. – Ez már csak nektek, fiatalasszonyoknak megy.

A kaján mosolyú vénasszony ravaszul csűri-csavarja a szót, míg végre rátér érkezése okára. Egy erős és csinos fiatalember, aki kétszer is győzelmet aratott az olümpiai játékokon, szemet vetett a kalmár feleségére, és meghal a vágytól, hogy a szeretője legyen.

– Ne háborogj, és hallgasd végig az ajánlatát. Húsáig hatolt az általad gerjesztett szenvedély. Légy vígan az övé. Vagy jobb lenne továbbra is itthon ülni a székedet melegítve? – kérdezi Güllisz kísértő hangon. – Mire észbe kapsz, már megöregedtél, a dölyfödből pedig csak hamvak maradtak.

– Hallgass, hallgass…

– Ugyan mit csinál a férjed Egyiptomban? Nem ír neked, elfelejtett, és már biztos más kehelybe meríti az ajkát.

A lány utolsó ellenállási kísérletének megtörésére a bőbeszédű Güllisz szemléletes képet fest arról, hogy mit kínál Egyiptom, és legfőképp Alexandria a távollévő, hálátlan férj számára. Beszél a gazdagságról, a mindig forró és érzéki időjárás varázsáról, az atléták edzőhelyeiről, a látványosságokról, a filozófusok tömkelegéről, könyvekről, aranyról, borról, ifjakról és annyi vonzó nőről, mint csillag az égen.

A fentiekben szabad fordítását adtam egy Kr. e. III. században ógörögül íródott, rövid színdarab nyitóképének, amelyet erősen áthat a mindennapi élet légköre. Az ehhez hasonló rövid, dramatizált műveket bizonyosan nem színpadra, hanem olvasásra szánták. Humoros, néha pikareszk alkotások, amelyek ablakot tárnak a megkorbácsolt rabszolgák és kegyetlen gazdáik, a kerítők, a kamasz gyermekeik miatt a kétségbeesés szélére sodródó anyák vagy a szexuálisan kielégületlen nők rejtett világára. Güllisz egyike az irodalomtörténet első hivatásos kerítőnőinek, aki ismeri szakmája mesterfogásait, és habozás nélkül rámutat áldozatai legérzékenyebb pontjára: az öregedéstől való félelemre. Jelen esetben azonban a számító Güllisz minden tehetsége dacára kudarcot vall. A párbeszéd a férjéhez hűséges lány kedveskedőn dorgáló szavaival zárul, aki talán csak azért dönt úgy, ahogy, mert nem akarja kitenni magát a házasságtörésben rejlő rettentő kockázatoknak. „Teljesen elment az eszed?” – kérdezi a kalmárné Güllisztől, miközben kortynyi borral kínálva engeszteli.

A humoros és frissességet árasztó szöveg azért is érdekes a számunkra, mert felfedi, hogy az egyszerű ember kora Alexandriáját a gyönyörök és a könyvek városának, a testi szerelem és a szavak székhelyének tartotta.

2

Alexandria legendája nőttön-nőtt. Két évszázaddal Güllisz és a megkísértett lány párbeszéde után ez a város lett minden idők egyik legnagyobb erotikus mítoszának, Kleopátra és Marcus Antonius szerelmi történetének színhelye.

A Mediterráneum legnagyobb birodalmának központjává váló Róma még mindig zegzugos, sötét és sáros utcák labirintusa volt, amikor Marcus Antonius először szállt partra Alexandria kikötőjében. Hirtelen olyan városban találta magát, amelynek palotái, templomai, széles utcái és emlékművei nagyságot sugároztak. A rómaiak biztosnak érezték katonai erejüket, és tudták, hogy övék a jövő, de nem voltak képesek versenybe szállni a ragyogó múlt és a dekadens luxus vonzerejével. A nagy hatalmú hadvezér és Egyiptom utolsó királynője izgalmak, gőg és számító taktikázás közepette olyan politikai és szexuális szövetséget kötött egymással, amely megbotránkoztatta a hagyománytisztelő rómaiakat. Olaj volt a tűzre, hogy azt beszélték, Marcus Antonius Rómából Alexandriába fogja áthelyezni a birodalom fővárosát. Ha a szerelmespár megnyerte volna a Római Birodalom feletti hatalomért vívott harcot, lehetséges, hogy mi, turisták, ma Egyiptomba utaznánk tömegesen, hogy fényképeket készítsünk az Örök Városról, a Colosseumról és a forumokról.

Városához hasonlóan Kleopátra is megtestesíti az alexandriai kultúra és érzékiség sajátos ötvözetét. Plutarkhosz szerint Kleopátra a valóságban nem volt különösebben szép nő. Az emberek nem fordultak volna utána az utcán. Cserébe azonban bájos volt, intelligens és jó beszélgetőpartner. Hangja olyan édesen csengett, hogy ha valaki egyszer meghallotta, sose feledte. Nyelve pedig, folytatja a történetíró, olyan volt, mint egy sokhúros hangszer, amely bármilyen idegen beszédhez hozzáigazodott. Tolmács nélkül tudott beszélni etiópokkal, zsidókkal, arabokkal, szírekkel, médekkel és pártusokkal. Ravasz volt, és tájékozott. Bár a végső csatában alulmaradt, addig sok hatalmi játszmát megnyert országában és azon kívül is. A gond csupán annyi, hogy kizárólag az ellenségei nézőpontját tükröző híradások maradtak fent róla.

Marcus Antonius és Kleopátra viharos történetében is fontos szerepet játszottak a könyvek. Amikor a római hadvezér azt hitte, hogy már csak egy lépés választja el a világ kormányzásától, valami nagy ajándékkal akarta elkápráztatni Kleopátrát. Tudta, hogy az arany, az ékszerek vagy a lakomák nem ejtenék ámulatba szeretőjét, mert hozzászokott a napi szintű pazarláshoz. Egyszer, egy ittas hajnalon, kihívó kérkedés közepette, Kleopátra ecetben oldott fel egy mesés értékű igazgyöngyöt, majd megitta azt. Ezért Marcus Antonius olyan ajándékot választott, amelyet Kleopátra nem tudott volna unottan lefitymálni: lábai elé tett kétszázezer kötetet a Nagykönyvtár számára. Alexandriában a könyv volt a szenvedélyek fűtőanyaga.

Két XX. században elhunyt író vált idegenvezetőnkké a szövevényes város mélyén, miközben újabb rétegekkel gazdagította a patinás Alexandria mítoszát. A görög származású Konsztantinosz Kavafisz az egyiptomi brit közigazgatásban dolgozott, az Építésügyi Minisztérium csatornázásért felelős osztályának soha elő nem léptetett, szürke hivatalnokaként. Éjszakánként alámerült a gyönyörök, a kozmopoliták és a züllött nemzetközi élet világába. Úgy ismerte az alexandriai bordélyházak útvesztőjét, mint a tenyerét. Ezek jelentették az egyetlen menedéket a „mindenki által tiltott és szigorúan megvetett” homoszexualitása elől, ahogy azt ő maga írta. Kavafisz csaknem titokban volt a klasszikusok szenvedélyes olvasója és költő.

Legismertebb verseiben új életet lehel az egykor Ithakát, Tróját, Athént vagy Bizáncot benépesítő, valós és kitalált személyiségekbe. Más, látszólag személyesebb hangvételű, irónia és kérkedés közt hullámzó költeményeiben saját érett nézőpontjából fürkészi az ifjúsága iránti nosztalgiát, a gyönyörök megismerését és az idő múlása feletti szorongást. A két témakör között valójában nincs különbség. Az olvasott és elképzelt múlt ugyanúgy foglalkoztatták Kavafiszt, mint saját tapasztalatai. Alexandriai barangolásai során megérezte, hogy az eltűnt város ott lüktet a jelenkori alatt. Bár a Nagykönyvtár a semmibe veszett, visszhangja, susogása és suttogása még mindig ott vibrált a levegőben. Ezek a szellemek tették élhetővé Kavafisz számára a magányos és gyötrődő élők által bejárt hideg utcákat.

Az Alexandriai négyes szereplői, Justine, Darley, de főképp Balthazar (aki azt állítja, ismerte is), folyamatosan megemlékeznek Kavafiszról, „a város öreg költőjéről”. Lawrence Durrell egyike volt azoknak az angoloknak, akiket megfojtott saját hazájuk éghajlata és szigorú erkölcsisége. Négy regényével Durrell tovább gazdagította az alexandriai mítosz erotikus és irodalmi töltetét. Durrell a második világháború nyugtalan éveiben ismerte meg Alexandriát, mikor a brit csapatok által megszállt Egyiptom a kémkedés, az összeesküvések és – szokás szerint – a gyönyörök fészke volt. Senki sem írta le pontosabban Alexandria színeit és a város által ébresztett érzéki benyomásokat. A nyomasztó csendet és a magas, nyári égboltot. A perzselő nappalokat. A tenger fénylőkékjét, a mólókat, a sárga megannyi árnyalatában játszó tengerpartot. A város szívében fekvő Mareotisz-tavat, mely néha olyan elmosódott, mint egy délibáb. A kikötő és a tó közt elterülő számtalan utcát, melyekben por, koldusok és legyek kavarognak. A pálmafákat, a luxusszállodákat, a hasist, a mámort. A száraz, szinte szikrázó levegőt. Öt rasszt, öt nyelvet, tucatnyi vallást, öt flotta tükörképét az olajos vizeken. Alexandriában, írja Durrell, életre kel a hús, és magán érzi a börtön rácsait.

A második világháború porig rombolta a várost. Clea búskomornak írja le a tájat a Négyes utolsó részében. A tankok úgy festenek, mintha dinoszauruszok csontvázai lennének a tengerparton. A nagy ágyúk, akár a kivágott fák egy megkövült erdőben. A beduinok a felrobbantott bányák közt tévelyegnek. Az öröktől romlott város egy óriási, nyilvános illemhely képét ölti – zárul a leírás. Lawrence Durrell 1952-ben hagyta el Alexandriát, és sosem tért vissza. Az ezeréves zsidó-görög közösség a Közel-Kelet történetében korszakhatárt jelentő szuezi válságot követően menekült el. A mai Alexandriából hazatérő utazók azt mesélik, már csak a könyvek lapjai őrzik a hajdan kozmopolita és érzéki város emlékét.

Nagy Sándor: nem lehet elég nagy a világ

3

Nem csak egyetlen Alexandria létezik. Alexandriának nevezett városok sora jelzi Nagy Sándor útját, a mai Törökországtól az Indus folyóig. Bár mára a különböző nyelvek eltorzították a városnév eredeti hangzását, néha még kivehető belőlük a távoli dallam. Alexandretta, törökül Iskenderun. Alexandria Carmania, a mai Kermán, Iránban. Alexandria Margiana, ma Merv, Türkmenisztánban. A „világvégi Alexandriának” fordítható Alexandria Eschata, ma Hudzsand, Tádzsikisztánban. Alexandria Bukephala, ma Dzsalapur, Pakisztánban. Utóbbi várost Nagy Sándor annak a Bukephalosznak az emlékére alapította, aki gyermekkora óta hű lova volt. Az afgán háború olyan városok nevét is ismerőssé tette, mint Bagram, Herát és Kandahár. Egykor mindet Alexandriának nevezték.

Plutarkhosz szerint Nagy Sándor hetven várost alapított. Meg akarta jelölni az útját, mint azok a gyerekek, akik odafirkálják a nevüket a nyilvános WC-k ajtajára vagy falaira – „Itt jártam.” „Itt győztem.” A hódító számára maga a világtérkép volt az a hatalmas fal, ahol újra és újra nyomot hagyott.

Nagy Sándort a hírnév és a másokban kiváltott csodálat iránti vágy ösztönözte. Ez magyarázza túláradó energiáját, amely képes volt huszonötezer kilométer hosszú hódító hadjáratra repíteni. Mélyen hitt a hősök legendáiban, sőt együtt élt és versenybe szállt velük. Megszállottan kötődött a görög mitológia legerősebb és legrettegettebb harcosához, Akhilleuszhoz. Gyermekként választotta őt magának, amikor nevelője, Arisztotelész Homérosz költeményeit tanította neki. Arról álmodozott, hogy rá hasonlít majd. Ugyanolyan szenvedéllyel csodálta Akhilleuszt, mint a mai kisfiúk a sportidoljaikat. Azt mondják, Nagy Sándor párnája alatt mindig ott lapult az Iliász és egy tőr. Megmosolyogtató kép. Azok a srácok jutnak az ember eszébe, akik a nyitva hagyott matricásalbum fölött elszunnyadva arról álmodoznak, hogy a szurkolók lelkes buzdítása közepette nyernek bajnoki címet.

Nagy Sándor azonban a sikerről szőtt legféktelenebb fantáziáit is megvalósította. Alig nyolc év alatt hódította meg Anatóliát, Perzsiát, Egyiptomot, Közép-Ázsiát és Indiát. Hadisikerei minden hadvezérek legnagyobbikává teszik. Akhilleusz, aki egyetlen város tízéves ostroma közben vesztette életét, gyenge kezdőnek tűnik hozzá képest.

Az egyiptomi Alexandriát – nem is történhetett másként – egy irodalmi álom, egy homéroszi sugallat hozta a világra. Egyszer Nagy Sándor azt álmodta, hogy egy ősz hajú aggastyán közeledik felé. Amikor mellé ért, a titokzatos ismeretlen az Odüsszeia azon sorait kezdte szavalni, amelyek az egyiptomi partokkal szemben fekvő, a tenger haragos hullámaitól nyaldosott Pharosz szigetéről szóltak. A sziget létezett. Ott feküdt a Nílus deltájánál, az iszapos síkság közelében, ahol a folyó vize a Földközi-tengerbe ömlik. Nagy Sándor, az akkori idők logikáját követve, jóslatnak tekintette a látomást, és ott alapította meg a megjövendölt várost.

Gyönyörű helynek tartotta. Két magányos, hatalmas, szeszélyes és szélfútta táj, a homok és a víz sivatagja találkozott ott. Nagy Sándor maga rajzolta meg liszttel a szinte tökéletes téglalap alakú alaprajzot. Megmutatta, hol álljon a főtér, mely istenek kapjanak templomot, és hol fusson végig a városfal. Pharosz kis szigetét idővel hosszú gát kötötte össze a Nílus-deltával, és egyike lett az ókori világ hét csodájának.

Az építkezés megkezdése után Nagy Sándor folytatta útját. A város első lakói görögök, zsidók és a környező falvakban élő pásztorok voltak. Akik már egyiptominak születtek, minden korszak gyarmatosító szellemiségét követve, alacsonyabb rendű városlakók lettek.

Nagy Sándor nem látta viszont a várost. Egy évtized sem telt bele, és csak a holtteste tért vissza. Azonban Kr. e. 331-ben, amikor megalapította Alexandriát, huszonnégy esztendős volt, és legyőzhetetlennek érezte magát.

4

Fiatal volt, és kérlelhetetlen. Az Egyiptom felé vezető út során két, egymást követő alkalommal is legyőzte a Királyok Királya, a perzsa uralkodó hadseregét. Megszerezte a mai Törökország és Szíria területét, majd kijelentette, hogy felszabadította őket a perzsa iga alól. Meghódította Föníciát és Palesztinát. Két kivétellel minden város megadta magát, csupán Türosz és Gáza tanúsított ellenállást. Hét hónapos ostromot követően estek el, a felszabadító pedig példás büntetést statuált. Az utolsó túlélőket a part mentén feszíttette keresztre – kétezer test vívta haláltusáját a tenger mellett. A gyermekeket és a nőket rabszolgának adták el. Nagy Sándor parancsba adta, hogy a kivéreztetett Gáza kormányzójának testét az Iliász Hektórjához hasonlóan egy harckocsi végéhez kötve hurcolják végig a városon, s így lelje halálát. Biztosan tetszett neki a gondolat, hogy a saját hőskölteményét éli, ezért néha az eposzok legendás, jelképes gesztusait és kegyetlenségét utánozta.

Máskor úgy látta, hősiesebb nagylelkűnek lenni a legyőzöttekkel. Amikor fogságba ejtette Dareiosz perzsa király családját, tisztelettel bánt a nőkkel, és nem volt hajlandó túszként felhasználni őket. Megengedte, hogy továbbra is a lakosztályaikban élhessenek, megtarthassák ruháikat és ékszereiket, és megtiltotta a zaklatásukat. Azt is megengedte nekik, hogy eltemethessék a csatában elesett halottaikat.

Dareiosz sátrába lépve arany, ezüst és alabástrom tárult a szeme elé, megérezte a mirha és az illóolajok kellemes illatát, megcsodálta a szőnyegek, az asztalok és a szekrények díszeit – ehhez fogható bőséget nem látott hazája, Makedónia provinciális királyi udvarában. Azt mondta a barátainak: „Úgy tűnik, ebből állt az uralkodás lényege.” Odavitték a Dareiosztól zsákmányolt kincsek legértékesebbjét és legkivételesebbjét, egy ládikát Nagy Sándorhoz. „Mi lehet annyira értékes, hogy ebben őrizzem?” – kérdezte az embereitől. Mindegyikük javasolt valamit: pénzt, ékszereket, illatszereket, fűszereket, hadizsákmányt. Nagy Sándor nemet intett a fejével, és rövid hallgatás után megparancsolta, hogy elválaszthatatlan társát, az Iliászt helyezzék a ládikába.

5

Sosem vesztett csatát. Mindig úgy nézett szembe a hadjáratok nehézségeivel, mintha csak egy lenne a katonái közül. Huszonöt évesen, alig hat évvel azután, hogy megörökölte édesapjától Makedónia trónját, legyőzte kora legnagyobb hadseregét, és megszerezte a Perzsa Birodalomhoz tartozó területeket. Nem volt elég neki. Előretört a Kaszpi-tengerig, áthatolt a mai Afganisztán, Türkmenisztán és Üzbegisztán területén, és előbb a Hindukus hólepte szorosain, majd egy futóhomokos sivatagon kelt át, míg elért a ma Amu-darjának nevezett Óxosz folyóig. Olyan területeken haladt tovább, amelyekre addig egyetlen görög sem lépett (Szamarkand és Pandzsáb). Ott azonban serege ragyogó győzelmek helyett kimerítő gerillaharcban morzsolódott fel.

Van egy szó az ógörög nyelvben, amely jól kifejezi Nagy Sándor rögeszméjét: póthosz. Olyan vágyat jelent, amelyet nem létező vagy elérhetetlen dolgok iránt érez az ember, és amely szenvedést okoz, mert lehetetlen csillapítani. Ez adja a viszonzatlan szerelmet érzők nyugtalanságát, a gyásztól való szorongást és az elvesztett személy elviselhetetlen hiányát is. Nagy Sándor sosem lelt nyugalmat, vágyai mindig továbblépésre, az unalom és a középszerűség elől való menekülésre sarkallták. Még be sem töltötte harmincadik életévét, amikor megszállta a félelem, hogy a világ nem elég nagy számára. Vajon mit tenne, ha egy nap elfogyna a meghódításra váró terület?

Arisztotelész azt tanította neki, hogy a föld legszélsőbb pontja a Hindukus hegység túloldalán található, Nagy Sándor pedig el akart érni az utolsó szegletig is. Mágnesként vonzotta a gondolat, hogy megláthatja a világ legszélét. Vajon megleli a Külső Óceánt, amelyről mestere beszélt neki? Vagy a tenger mint vízesés ömlik ott egy feneketlen szakadékba? Vagy lehet, hogy a vég láthatatlan, sűrű, fehér ködbe vész?

Nagy Sándor kedveszegett, a monszunidőszak esőzéseiben megbetegedett emberei azonban megtagadták, hogy továbbhatoljanak India belsejébe. Hírek érkeztek egy hatalmas, ismeretlen indiai királyságról, amely a Gangeszen túl fekszik. A világ nem adta jelét, hogy véges lenne.

Egy veterán katona beszélt mindenki nevében: több ezer kilométert tettek meg ifjú királyuk parancsát követve, és legalább hétszázötvenezer ázsiai embert mészároltak le az úton. El kellett temetniük a harcban elesett legjobb barátaikat. Elviselték az éhséget, a dermesztő hideget, a szomjúságot, a sivatagon való átkeléseket. Sokukat ismeretlen betegségek öltek meg, és útszéli árkokban végezték, mint a kutyák. Mások borzalmas szenvedéseket átélve vesztették végtagjaikat. A kevés túlélő már nem volt olyan erős, mint fiatal korában. A lovak most fájó patával sántikálnak, az élelmet szállító szekerek pedig elakadnak a monszuntól sáros utakon. Még az öveik csatja is megrozsdásodott, a fejadagok pedig elrohadnak a nedvességtől. Csizmáik már évek óta lyukasak voltak. Haza akartak térni, meg akarták cirógatni asszonyaikat és keblükre akarták ölelni gyermekeiket, akik alig emlékeztek rájuk. Hiányzott a szülőföldjük. Ha Nagy Sándor úgy dönt, hogy folytatja az útját, hát ne számoljon makedónjaival.

Nagy Sándor haragra gerjedt, és mint Akhilleusz az Iliász elején, fenyegető szavakkal vonult vissza sátrába. Lélektani hadviselés indult. A katonák kezdetben hallgattak, később azonban arra vetemedtek, hogy kifütyüljék a béketűrésből kijövő királyukat. Nem voltak hajlandóak megalázkodni azok után, hogy életük legszebb éveit ajándékozták neki.

A feszültség két napon át tartott. A roppant hadsereg ezután hátrafordult, és útra kelt hazája felé. Nagy Sándor végül elvesztett egy csatát.

A makedón barát

6

Ptolemaiosz Nagy Sándor bajtársa és közeli barátja volt. Ami származását illeti, a legtávolibb kötelék sem fűzte őt Egyiptomhoz. Nemes, de nem előkelő makedón családba született, és sosem gondolta, hogy egy nap a Nílus országának leggazdagabb fáraója lesz. Majdnem negyvenéves volt, amikor életében először lépett Egyiptom földjére, anélkül, hogy ismerte volna a nyelvét, a szokásait és bonyolult hivatali apparátusát. Nagy Sándor hódításai és azok jelentős következményei azonban épp azon történelmi meglepetések közé tartoznak, amelyeket egyetlen krónikás sem tud előre megjósolni.

Bár a makedón büszke nép volt, mégis tudatában volt, hogy a világ többi része elmaradottnak, törzsinek és jelentéktelennek tartja az országát. Ha Makedóniát az egymástól független görög államok mozaikjában vizsgáljuk, természetes, hogy pedigréje sok szinttel Athén és Spárta alatt marad. Miközben Hellász városállamainak többsége megtapasztalta a kifinomultabb kormányzati formákat, a makedónok fenntartották a hagyományos királyságot, és hogy a helyzet még rosszabb legyen, egy olyan dialektust beszéltek, amelyet a többiek nehezen értettek meg. Amikor egyik királyuk versenybe akart szállni az olümpiai játékokon, csak körültekintő szavazást követően kapta meg a részvételi engedélyt. Más szóval, igencsak fogcsikorgatva engedték be maguk közé, a görögök klubjába. A világ többi része számára Makedónia egyszerűen nem létezett. Akkoriban a Kelet volt a civilizáció központja; a Nyugat barbárok lakta sötét, vad területnek számított. A földrajzi előítéletek atlaszában Makedónia a civilizált világ peremén helyezkedett el. Valószínűleg kevés egyiptomi tudta volna megmutatni a térképen leendő uralkodója szülőföldjét.

Nagy Sándor volt az, aki véget vetett ennek a lenézésnek. Akkora személyiség volt, hogy minden görög a magáénak érzi, sőt egyenesen nemzeti jelképpé vált. Amikor Görögország évszázadokon keresztül oszmán-török uralom alatt állt, a görögök olyan történeteket szőttek, amelyekben a nagy hős, Nagy Sándor feltámad, hogy felszabadítsa hazájukat az idegen elnyomás alól.

Európa meghódításával Napóleon is átmenet nélkül lett vidéki korzikaiból franciává: a diadal mindenkit lefegyverez.

Ptolemaiosz mindig Nagy Sándor közelében volt. Ő volt a trónörökös fegyverhordozója a makedón udvarban, majd a király elitlovasságának, a hetairoszoknak tagjaként vett részt a hódító hadjáratokban, miközben egyike volt Nagy Sándor bizalmas személyes testőreinek is. A Gangesz menti lázadást követően ő is átélte a minden vártnál nehezebb visszaút viszontagságait: egyszerre támadta meg őket a malária és a vérhas, a tigrisek, a kígyók és a mérges rovarok. Az Indus vidékének lázadó népei rendszeresen rajtaütöttek a ragadós trópusi hőségben menetelő, elcsigázott, kimerült hadseregen. Azon a télen, amikor hazatértek, már csak a negyede élt azoknak, akik Indiában jártak.

Ennyi győzelem, szenvedés és halál után keserédesnek bizonyult a Kr. e. 324. esztendő tavasza. Ptolemaiosz és a sereg maradéka épp a mai Irán délkeleti részén fekvő Szúzában élvezték rövid pihenőjüket, amikor a kiszámíthatatlan Nagy Sándor úgy döntött, nagyszabású ünnepséget rendez, amelynek keretében mintegy meglepetéseként csoportos esküvőt szervezett saját maga és a tisztjei számára. Öt napon át tartó látványos népünnepély vette kezdetét, melynek során nyolcvan tisztjét és hívét a perzsa arisztokrácia soraiból származó nőkkel – vagy még valószínűbb, hogy kislányokkal – házasította össze. Ő maga is bővítette asszonyai sorát – a makedón szokások lehetővé tették a többnejűséget –: házasságot kötött Dareiosz király elsőszülött lányával és egy másik, befolyásos klánból származó nővel is. Színpadias és nagyon számító módon a menyegzőket kiterjesztette az egész hadseregére. Tízezer katonájának juttatott királyi hozományt annak fejében, hogy keleti nőt vesznek feleségül. Azóta sem tett senki ekkora méretű erőfeszítést a vegyes házasságok ösztönzésére. Nagy Sándor elméjében egy kevert fajú birodalom eszméje fortyogott.

Ptolemaiosz is kivette a részét a tömeges szúzai menyegzőkből. Egy gazdag perzsa satrapa leánya jutott neki. A tisztek többségéhez hasonlóan talán ő is jobban örült volna a szolgálataiért kapott kitüntetésnek és egy öt napon át tartó, zavartalan dorbézolásnak. Általában véve Nagy Sándor emberei a legkevésbé sem szerettek volna rokoni kapcsolatba kerülni azokkal a perzsákkal, akiket kicsivel korábban még a csatamezőn gyilkoltak halomra. Az új birodalomban olyan feszültségek voltak kialakulóban, amelyek hamar felszínre törtek az országaik hagyományait őrzők és a kulturális egybeolvadás hívei között.

Nagy Sándornak nem jutott rá ideje, hogy látomását másokra kényszerítse. A következő év nyarán ledöntötte lábáról a láz, és Babilonban halt meg harminckét éves korában.

7

Az Anthony Hopkins által megszemélyesített idős Ptolemaiosz épp emlékeit mondja tollba írnokának Alexandriában, amikor megvallja a lelkét gyötrő és marcangoló titkot: Nagy Sándor nem természetes halált halt. Ő maga és más katonatisztek mérgezték meg az uralkodót. Oliver Stone Nagy Sándor, a hódító című 2004-es filmjében Ptolemaiosz sötét figurává, görög Macbethté alakul. Kezdetben Nagy Sándor hű harcosa, később pedig a király gyilkosa. A film végén leveti álarcát és felfedi sötét oldalát. Lehetséges, hogy így történt volna? Vagy az egész csak Oliver Stone JFK-hez hasonló kikacsintása, amellyel az összeesküvés-elméletekre és a meggyilkolt vezetők tömegeket vonzó erejére reflektál?

Annyi bizonyos, hogy a makedón katonai vezetők köreiben ideges, haragos légkör uralkodott Kr. e. 323-ban. Katonáik többsége akkorra már perzsa vagy indiai volt. Nagy Sándor még az elitalakulatokba is beengedte a barbárokat, néhányuknak pedig nemesi rangot is adományozott. A homéroszi értékeszmény megszállottjaként a legjobbakat akarta maga körül tudni, függetlenül azok etnikai hovatartozásától. Régi bajtársai sértőnek és visszataszítónak találták ezt a politikát. Ám elegendő indíték lehetett-e mindez arra, hogy mélyen gyökerező hűségüket megtörve kitegyék magukat a királygyilkossággal járó hatalmas veszélynek?

Sosem fogjuk megtudni, hogy Nagy Sándort meggyilkolták-e, vagy egy maláriához, esetleg egyszerű influenzához hasonló fertőzés végzett kimerült testével. Hadjáratai során kilencszer szenvedett súlyos sérülést, és szinte emberfeletti módon erőltette túl magát. Hirtelen halála olyan hajítófegyverré változott örökösei kezében, amelyet gátlástalanul fel is használtak a hatalomért vívott harcban, egymást vádolva a feltételezett királygyilkosságért. A mérgezéssel kapcsolatos szóbeszéd hamar elterjedt; ez volt az események leghatásosabb, legdrámaibb értelmezése. A röpiratok, vádaskodások és az utódok érdekei alkotta zűrzavar közepette a történészek nem tudják megfejteni a rejtvényt, csupán a különböző feltételezések mellett és ellen szóló érveket tudják értékelni.

Hű barát volt? Vagy talán áruló? Ptolemaiosz alakja örökre félhomályban marad.

8

Frodó és Samu, A Gyűrűk Ura két hobbitja megérkezik a Mordor nyugati részén található hegyekbe, Cirith Ungol baljós hágójához. Félelmüket legyőzendő beszélgetni kezdenek, és történeteket mesélnek egymásnak váratlanul kalandos életükről. J. R. R. Tolkien trilógiájának második része, A két torony a végéhez közeledik. Csavardi Samu, az ízletes ételek és a jó történetek nagy rajongója fogalmazza meg a következő gondolatokat: „De akkor is kíváncsi lennék, belekerülünk-e valami regébe vagy énekbe. Mert hogy benne vagyunk, az biztos, de úgy értem, szavakba öntik-e, fogják-e énekelni a tűznél, vagy fel fogják-e olvasni vaskos, fekete és vörös betűs könyvekből, hosszú-hosszú évek múltán is. És mondják-e majd: – Halljuk csak azt Frodóról meg a Gyűrűről! – Meg azt, hogy: – Igen, ez az egyik legkedvesebb történetem.”[2]

Ez volt Nagy Sándor álma: legendává lenni, bekerülni a könyvekbe, hogy emléke mindig fennmaradjon. És elérte. Rövid élete mítosszá lett Keleten és Nyugaton is, alakjáról a Korán és a Biblia is említést tesz. A halálát követő évszázadok Alexandriájában fantasztikus elbeszélés szövődött utazásairól és kalandjairól. A görög nyelvű alkotást később latinra, szírre és tucatnyi más nyelvre is lefordították. A Nagy Sándor regénye című alkotásnak ma számos változata ismert. Néhány tudós úgy gondolja, hogy bizonyos vallási szövegek mellett ez a lázálmokkal teli, őrült történet volt a premodern világ legolvasottabb könyve.

A II. században a rómaiak adták nevéhez a Magnus („Nagy”) jelzőt, és kezdték Nagy Sándornak nevezni. Ezzel szemben Zoroaszter követői Átkozott Sándorként emlegették. Sosem bocsátották meg neki, hogy felgyújtotta a perszepoliszi palotát, s így a tűz martalékává tette a király könyvtárát. Más művek mellett ott égett el a zoroasztriánusok szent könyve, az Aveszta is, amelyet a vallás híveinek emlékezetből kellett újraírniuk.

A Nagy Sándor személyével kapcsolatos árnyalatok és ellentmondások már az ókori történetíróknál is tetten érhetők, munkáik más és más portrét festenek a makedón uralkodóról. Arrianosz rajong érte, Curcius Rufus felfedi árnyoldalait, Plutarkhosz nem tud ellenállni a róla szóló izgalmas anekdotáknak, akár jó, akár rossz fényt vetnek Nagy Sándorra. Mindannyian fantáziálnak. Megadják magukat nagy sztorit szagoló írói ösztöneiknek, és hagyják, hogy Nagy Sándor életrajza a fikció irányába menjen el. Egy római kori utazó és földrajztudós ironikus szavai szerint, akik Nagy Sándorról írnak, mindig a csodálatosat választják az igazi helyett.

A kortárs történészek Nagy Sándor-képe idealizmusuk mértékétől és saját koruk viszonyaitól függ. A XX. század elején a hősök még jó egészségnek örvendtek; a második világháború, a holokauszt, az atombomba és a gyarmatok függetlenedése után már szkeptikusabbak lettünk. Néhány mai szerző a pszichológus díványára fekteti Nagy Sándort, és dühös megalomániát, kegyetlenséget, és áldozataival szembeni közönyt diagnosztizál nála. Néhányan Adolf Hitlerhez hasonlítják. A vita folytatódik, és újabb szempontok árnyalják.

Meglep és lenyűgöz, hogy az átlagember képtelen maga mögött hagyni Nagy Sándort, és nem tekinti az elmúlt idők őskövületének. A legváratlanabb helyeken botlottam bele olyan feltétel nélküli rajongóiba, akik képesek felskiccelni egy szalvétára nagy ütközeteinek csapatmozgásait. A nevének még mindig zenéje van. Caetano Veloso neki ajánlotta „Alexandre” című dalát Livro című lemezén, a brit Iron Maiden egyik legendás száma pedig nem más, mint az „Alexander the Great”. Szinte vallásos rajongás övezi ezt a heavy metal számot: Leyton bandája sosem adja elő élőben, a rajongók közt pedig az a pletyka járja, hogy csak az utolsó koncertjükön fogják eljátszani. A nagy harcos emlékére az emberek még mindig a Sándor – vagy arab megfelelőjeként a Szikander – nevet adják gyermekeiknek. Minden évben több millió olyan termékre nyomtatják rá arcképét, amit az igazi Nagy Sándor még csak használni se tudna – pólókra, nyakkendőkre, mobiltelefontokokra vagy videójátékokra.

A halhatatlanságra vadászó Nagy Sándor beragyogja a saját maga által megálmodott legendát. Mindazonáltal, ha – Tolkien nyomán – megkérdeznék tőlem, hogy melyik a kedvenc történetem, amit elmesélnék a tábortűz mellett, nem a győzelmeket és nem is az utazásokat, hanem az alexandriai könyvtár rendkívüli kalandját választanám.

9

„A király meghalt”, jegyezte fel asztrológiai táblácskájára egy babiloni írnok. A véletlen úgy hozta, hogy ez a dokumentum szinte érintetlen formájában maradt fenn napjainkig. Kr. e. 323. június 10-e volt, és nem kellett a csillagokban olvasni ahhoz, hogy az ember meglássa, veszélyes idők jönnek. Nagy Sándor két gyenge örököst hagyott hátra: egy mindenki által félőrültnek tartott mostohatestvért, és egy még meg nem született gyermeket Roxané, három felesége egyikének méhében. A történelemhez és a királyság működéséhez értő írnok talán elmerengett azon a jóslatokkal terhelt estén. Talán eszébe jutott, hogy az örökösödési zűrzavar szövevényes és kegyetlen háborúkhoz vezethet. Sokan tartottak ettől akkoriban, és félelmük beigazolódott.

A vérontás hamar kezdetét vette. Roxané meggyilkoltatta Nagy Sándor másik két özvegyét, ezzel biztosítva, hogy gyermekének ne legyenek versenytársai. A következő évek módszeres mészárlása során a királyi család összes tagját megölték: az őrült mostohatestvért, Nagy Sándor édesanyját, magát Roxanét, sőt még a fiát is, aki még a tizenkét éves kort sem töltötte be. A birodalom mindeközben felbomlott. Nagy Sándor egyik tisztje, Szeleukosz, hihetetlen összegért, ötszáz harci elefántért adta el egy helyi vezérnek az Indiában meghódított területeket, majd makedón riválisai ellen vetette be az állatokat. A zsoldosseregek évtizedeken át annak ajánlották fel szolgálataikat, aki a legtöbbet fizetett. Az éveken át tartó kegyetlen, bosszúszomjas, életeket letaroló harcok után három hadvezér maradt talpon: Szeleukosz Ázsiában, Antigonosz Makedóniában és Ptolemaiosz Egyiptomban. Közülük egyedül Ptolemaiosz nem halt erőszakos halált.

Ptolemaiosz Egyiptomban telepedett le, és ott is töltötte élete hátralevő részét. Évtizedeken keresztül harcolt tűzzel-vassal egykori bajtársai ellen, hogy a trónon maradhasson. Azokban a lélegzetvételnyi pillanatokban, amelyeket a makedón polgárháborúk szünetei engedtek neki, megkísérelte megismerni a hatalmas országot, amelynek élére állt. Egyiptomban minden bámulatos volt: a piramisok; az íbiszek; a homokviharok; a dűnék hullámai; a tevék vágtája; a különös, állatfejű istenségek; az eunuchok; a parókák és a borotvált fejek; az ünnepnapok emberáradata; a szent macskák; hogy ölni élvezet; a hieroglifák; a palota szertartásrendje; az emberfeletti templomok; a papok óriási hatalma; a fekete vizű, iszapos Nílus, ahogy deltájánál a tengerbe folyik; a krokodilok; a síkságok, ahol a bő termést a halottak csontja táplálja; a sör; a vízilovak; a sivatag, ahol a romboló időn kívül semmi sem állandó; a balzsamozás; a múmiák; a szertartásos élet; a múlt szeretete; a halál kultusza.

Ptolemaiosz bizonyára tájékozatlannak, zavarodottnak és elszigeteltnek érezte magát. Nem értette az egyiptomi nyelvet, ügyetlen volt a szertartásokban, és gyanította, hogy az udvaroncok kinevetik őt. Mindazonáltal Nagy Sándortól megtanulta, hogy viselkedjen merészen. Ha nem sikerül megértened a jelképeket, találj ki újakat. Ha Egyiptom a mesés múltjával állít kihívást eléd, költöztesd át a fővárost az egyetlen múlt nélküli városba, Alexandriába, és tedd a Földközi-tenger legfontosabb központjává. Ha az alattvalóid bizalmatlanok az újdonságokkal szemben, tégy róla, hogy náluk összpontosuljon a gondolkodás és a tudomány minden merészsége.

Ptolemaiosz nagy vagyont áldozott rá, hogy felállítsa az alexandriai Muszeiont és a Könyvtárat.

Egyensúly a szakadék szélén:
Az alexandriai Muszeion és a Könyvtár

10

Nincs rá bizonyíték, de el tudom képzelni, hogy az egyetemes könyvtár létrehozásának gondolata Nagy Sándor elméjében született meg. Méltó terv a becsvágyához, magán viseli a teljesség iránti vágyának sajátos jellegét. „A Föld az enyém”, jelentette ki Nagy Sándor egyik első rendeletében. A világ minden könyvének összegyűjtése a bolygó uralásának másik – jelképes, szellemi, békés – módja.

A könyvgyűjtő szenvedélye olyan, mint az utazóé. Minden könyvtár egy utazás; minden könyv egy soha el nem évülő útlevél. Nagy Sándor úgy járta be Afrika és Ázsia útjait, hogy nem vált meg saját Iliászától. A történetírók szerint akkor fordult hozzá, ha tanácsra volt szüksége, vagy nagy horderejű döntést kellett hoznia. Az olvasás iránytűként tárta fel előtte az ismeretlenbe vezető utakat.

Egy zűrzavaros világban a könyvek beszerzése olyan, mint a szakadék szélén egyensúlyozni. Erre a következtetésre jut Walter Benjamin Kirakom a könyvtáramat című ragyogó esszéjében. „Megújítani a régi világot – ez mozgatja a gyűjtő vágyát, szert tenni az újra, és ezért a régi könyvek gyűjtése közelebb van a gyűjtés forrásához, mint a bibliofil reprodukcióké”[3] – írja Benjamin. Az Alexandriai Könyvtár, mintha csak egy varázslatos enciklopédia lenne, egy helyre gyűjtötte az antikvitás minden tudását és összes történetét, hogy soha ne szóródhassanak szét és ne vesszenek el. Ugyanakkor új térként is felfogható, ahonnan jövőbe vezető utak indulnak.

A korábbi könyvtárak magánkézben voltak, és a gyűjtemény a tulajdonosuk számára hasznos tárgykörökre összpontosított. Az iskolák vagy szakmai csoportok könyvtárai is csak sajátos igények kielégítésére szolgáltak. Az alexandriaihoz leginkább hasonlító előd a mai Irak északi részén található Ninive könyvtára volt, amelyet Assur-bán-apli asszír király alapított. A gyűjteményt csak a király használta. A változatos és teljes Alexandriai Könyvtár azonban minden könyvet összegyűjtött, bármely szegletében is íródott az akkor ismert világnak. Kapui nyitva álltak minden tudásra vágyó, bármilyen származású tudós és irodalmi becsvággyal rendelkező személy előtt. Ez volt az első ilyen jellegű gyűjtemény, és ez állt a legközelebb hozzá, hogy saját kora minden létező könyvét birtokában tudhassa.

Az Alexandriai Könyvtár közel állt annak az etnikailag kevert birodalomnak az eszméjéhez is, amelyről Nagy Sándor álmodozott. A történetíró Diodórosz szerint a három idegen nőt feleségül vevő, félbarbár gyermekeket nemző fiatal király azt tervezte, hogy európai lakosokat telepít Ázsiába és fordítva, ezzel építve baráti közösséget és családi kapcsolatokat a két földrész között. Hirtelen halála megakadályozta az erőszak és a testvériesség furcsa elegyén alapuló lakosságcsere tervének megvalósításában.

A könyvtár mindenki előtt nyitva állt. A gyűjtemény részét képezte az idegen nyelven íródott legfontosabb művek görög fordítása is. Egy bizánci a következő szavakkal jellemezte a korszakot: „Minden népből tudósokat fogadtak fel, akik saját nyelvükön túl ragyogó görögtudással is bírtak; a csoportok megkapták szövegeiket, és fordítás készült minden alkotásból.” Így született meg többek közt a Septuaginta, az Ószövetség jól ismert görög nyelvű fordítása is. Egy másik munkát, a Zoroaszternek tulajdonított, több mint kétmillió soros protoiráni szöveg fordítását még évszázadokkal később is emlékezetes vállalkozásként emlegették. Egy Manethón nevű egyiptomi pap elkészítette a könyvtár számára a fáraók dinasztiáinak listáját, és egy tetteiket összefoglaló munkát írt a mitikus időktől egészen Nagy Sándor hódításáig. Az egyiptomi történelem görög nyelven írt összefoglalásához templomok tucatjaiba látogatott el, ahol felkutatta, elolvasta és kiválogatta az ott őrzött eredeti forrásokat. Egy másik kétnyelvű pap, az ékírásos irodalmat jól ismerő Bérósszosz a babiloni hagyományt ültette át görögre. Nem hiányozhatott a könyvtárból egy Indiáról szóló értekezés sem. Ezt, helyi forrásokat alapul véve, egy görög követ írta a Gangesz partján fekvő, északkelet-indiai, pátaliputrai királyi udvarban. Soha senki sem vállalkozott azelőtt hasonló jelentőségű fordítási munkára.

Az egyetemességet és az ismeretek összeolvasztását megtestesítő könyvtár létrejöttével valóra vált a tudásszomjtól égő Nagy Sándor álmának legnemesebb része. Az alexandriai könyvespolcokon megszűntek a határok, és végre nyugodtan létezhettek egymás mellett a görög, a zsidó, az egyiptomi, a perzsa és az indiai szavak. Talán ez a szellemi tér volt az egyetlen hely, amely mindannyiukat befogadta.

11

Borgest is megbabonázta a gondolat, hogy átölelheti a könyvek mindenségét. A Bábeli könyvtár című elbeszélésében minden álmok és szavak tökéletes útvesztőjébe, egy varázslatos könyvtárba enged betekintést. Belépvén azonban rögtön rájövünk, hogy nyugtalanító helyről van szó. Fantáziáink rémálommá válnak, és jelenkori félelmeinkkel szembesítenek.

Borges szerint az univerzum (amit mások a Könyvtárnak neveznek) olyan, mint egy szörnyű, ősidők óta létező méhkas. Egyforma beosztású, hatszög alakú galériák végtelen sorából áll, amelyeket csigalépcső köt össze egymással. Minden hatszögben lámpákat, könyvespolcokat és könyveket találunk. A lépcsőfordulóktól jobbra és balra két szoba található. Az egyik arra szolgál, hogy az ember állva aludjon benne, a másikban szükségét végezheti az ember. Erre szűkül le minden szükséglet: fényre, olvasásra és ürítésre. A folyosókon furcsa hivatalnokok élnek, akiket egyikük, maga az elbeszélő tökéletlen könyvtárosoknak nevez. Mindegyikük meghatározott számú galériáért felel a végtelen, mértani területen.

A Könyvtár könyvei huszonhárom betű és két írásjel összes lehetséges kombinációját tartalmazzák, vagyis minden olyan megőrzött vagy elfeledett dolgot, amely bármely nyelven elképzelhető és kifejezhető. Épp ezért, ahogy azt az elbeszélő megosztja velünk, a könyvespolcok valamelyikén megtalálható a halálod krónikája. És a jövő legapróbb részletekig kidolgozott története. És az arkangyalok önéletírásai. És a Könyvtár igazi katalógusa, ahogy hamis katalógusok ezrei is. A méhkas lakói ugyanazokkal a korlátokkal rendelkeznek, mint mi: alig tudnak néhány nyelven, és rövid az életük. Épp ezért az alagutak sokaságában nagyon kicsi a lehetősége annak, hogy az ember megtalálja a könyvet, amit keres, vagy egyszerűen azt, amit megért.

És ez a nagy paradoxon. A méhkas hatszögei között könyvkeresők, misztikusok, fanatikus rongálók, öngyilkos könyvtárosok, zarándokok, bálványimádók és őrültek portyáznak. De senki sem olvas. A bizonytalan oldalak kimerítő túlkínálatában elvész az olvasás öröme. A keresés és a megfejtés minden energiát felemészt.

Értelmezhetjük mindezt egyszerűen bibliai és bibliofil mítoszokkal átszőtt ironikus elbeszélésként, amelynek terét Piranesi börtön- vagy Escher végtelen lépcsőábrázolásai inspirálták. Azonban minket, mai olvasókat a bábeli könyvtár a virtuális világ, a keresőprogramok algoritmusaival megszűrt óriási információ- és szövegháló, az internet mértéktelenségének profetikus allegóriájaként nyűgöz le, amelyben úgy tévelygünk, mint szellem a labirintusban.

Meglepően anakronisztikus, de Borges megjósolja a mai világot. Nyilvánvaló, hogy az elbeszélés ösztönösen ráérez a mi korunkra: a ma webnek nevezett elektronikus háló a könyvtárak működését másolja. Az internet megalkotóinak álma kezdetben a világ kommunikációjának ösztönzése volt. Útvonalakat, sugárutakat, légi folyosókat kellett létrehozni a szavak számára. Minden szövegnek szüksége volt egy hivatkozásra – linkre –, amelynek köszönhetően az olvasó a világ bármelyik sarkából, bármilyen számítógépen elérhette azt. Timothy John Berners-Lee, a web szerkezeti elemeiért felelős tudós a közkönyvtárak rendezett és eleven teréből merített inspirációt. Lemásolta működésüket, és minden virtuális dokumentumnak egyedi címet jelölt ki, amely lehetővé tette, hogy más számítógépekről is elérhetők legyenek. Ez, az informatikában URL-nek nevezett egységes erőforrás-helymeghatározó pontosan megfelel a könyvtári jelzetnek. Ezt követően Berners-Lee kitalálta a „http”-ként ismert információátviteli protokollt, amely úgy működik, mint a kikérő lapok, amiket azért töltünk ki, hogy a könyvtáros kikeresse nekünk a választott könyvet. Az internet nem más, mint a könyvtárak megsokszorozódott, átfogó és végtelen kivetülése.

Úgy képzelem, hogy az Alexandriai Könyvtárba való belépés élménye ahhoz hasonlíthatott, amit én éreztem, amikor először szörföztem az interneten: meglepetést és a hatalmas terek okozta szédületet. Szinte látom az utazót, aki partra száll Alexandria kikötőjében, és lépteit megszaporázva a könyvek erődje felé tart. Olyan, mint én: szomjazza az olvasást, megszállja, szinte elvakítja a Könyvtár előcsarnokából felsejlő bőség mámorító lehetősége. Ma is mind ugyanígy éreznénk: sehol sem létezett egy helyen ennyi összegyűjtött információ, ennyi lehetséges ismeret, ennyi félelmet keltő és örömöt adó beszámoló.

12

Lépjünk vissza az időben. A Könyvtár még nem létezik. Hiába hetvenkedett Ptolemaiosz nagy görög fővárossal Egyiptomban, szembesülnie kellett a szutykos valósággal. Két évtizeddel a megalapítása után Alexandria nem volt több katonák és tengerészek lakta, épülőfélben lévő kis településnél. Hivatalnokok maroknyi csoportja küzdött a káosz ellen, hisz megjelent a szűzföldön lehetőségekre leső ravasz kereskedők, bűnözők, kalandorok és szószátyár csalók sajátos faunája is. A görög építész tervezte egyenes utcákat mocsok és ürülék bűze lepte be. A rabszolgák hátán a korbács nyomai mintha öltések lettek volna. Westernfilmeket idéző, erőszakkal teli, energikus, fosztogató atmoszféra hatotta át a várost. A tavasz érkeztével halálos keleti szél, a hamsin rázta meg Alexandriát. Századokkal később Napóleon és Rommel seregeit is ez gyötörte meg. A távolból nézve a hamsin vihara olyan, mintha véres foltok lepnék el az égboltot. Később sötétség űzi el a fényt, és megindul a homok támadása. Fullasztó és vakító porfalakat emelve tör be a házak résein, kiszárítja az ember száját és orrát, belefúrja magát a szembe, megőrjít, kétségbe ejt és bűntényekre sarkall. Az órákon át tomboló légörvény végül érdes, zokogó hangot adva a tengerben hal el.

Ptolemaiosz eldöntötte, hogy pontosan erre a helyre költözteti az egész királyi udvart, és a kor legjobb tudósait és íróit csábítja egy olyan városba, amely addig nem volt több a semmi szélén fekvő pusztaságnál.

Megkezdődtek az eszeveszett építkezések. Ptolemaiosz megépíttette a Nílust a Mareótisz-tóval és a tengerrel összekötő csatornát. Nagyszabású kikötőt tervezett, és gáttal védett, tengerparti palotát emeltetett, amely egyszerre volt hatalmas erőd, ahol ostrom esetén elsáncolhatta magát, és apró, tiltott város, ahová csak keveseknek volt bejárása. Ez lett a váratlanul érkező király otthona valószínűtlen fővárosában.

Rengeteg pénzt költött el álmai megvalósítására. Nem Ptolemaiosz kapta Nagy Sándor birodalmának legnagyobb kiterjedésű szeletét, de övé lett a legzsírosabb falat. Egyiptom egyenlő volt a gazdagsággal. A Nílus termékeny partvidékének mesés gabonatermése a mai kőolajjal egyenértékű árut adott a kezébe, ezzel pedig uralni tudta a korszak piacait. Ráadásul Egyiptom exportálta a kor legnépszerűbb íróeszközét, a papiruszt is.

A papirusznád gyökerei a Nílusban áznak. A szára karvastagságú, magassága pedig három és hat méter között ingadozik. Az egyszerű emberek húrt, gyékényszőnyeget, szandált és kosarat készítettek rugalmas rostjaiból. A régi elbeszélések szerint Mózes édesanyja is papiruszból készült, kátránnyal és szurokkal bekent kosárkában hagyta a Nílus partján gyermekét. A Kr. e. III. évezredben az egyiptomiak rájöttek, hogy a papirusz nádjából írásra használható lapokat készíthetnek, a Kr. e. I. évezredben pedig találmányuk már a közel-keleti népek körében is elterjedt. A zsidó, a görög és később a római irodalmi művek is évszázadokon át papirusztekercsekre íródtak. Minél jobban elterjedt az írásbeliség a Mediterráneumban, és minél összetettebb lett a térség társadalmi élete, annál nagyobb lett a papirusz iránti igény, és annál jobban emelkedett az ára is a kereslet függvényében. Mivel a növény alig fordult elő Egyiptomon kívül, a mai okostelefonokhoz szükséges koltánhoz hasonló, stratégiai jelentőségű természeti kinccsé vált. Létrejött a papiruszt Afrikán, Ázsián és Európán keresztülfutó kereskedelmi utakon elosztó hatalmas piac. Egyiptom királyai monopolhelyzetbe kerültek mind a papirusz gyártásában, mind annak kereskedelmében; az egyiptomi nyelv szakértői szerint a „papirusz” és a „fáraó” szavak szótöve egy és ugyanaz.

Képzeljük most el egy munkanap reggelét a fáraó egy műhelyében. A király munkásai hajnalban a folyó partjára érkeznek. Azért jöttek, hogy nádat vágjanak. Lépteik hangja felébreszti és elűzi a nádasban alvó madarakat. A férfiak végigdolgozzák a hűs reggelt, és délben a műhelybe viszik a nagy nádnyalábokat. Hajszálpontos mozdulatokkal hántolják le őket, és 30-40 centiméter hosszú, vékony csíkokra vágják a háromszögletű nádszárat. Függőleges irányban egy lapos táblára helyezik a csíkok első rétegét, majd vízszintesen, derékszögben újabb rostokat raknak rájuk. Fakalapáccsal egymáshoz ütik a két réteget, amíg a növény nedve természetes ragasztóvá nem válik. Habkővel vagy kagylókkal munkálják meg a lapokat, elsimítva a felületüket. A legvégén lisztből és vízből álló pasztával ragasztják egymáshoz a papiruszlapok széleit, a hosszú tekercset pedig összegöngyölik. Általában húsz papiruszlapot ragasztottak össze, és óvatosan simára csiszolták a kapcsolódási pontok felületét is, hogy ne botoljon bele az írnok vesszője. A kereskedők nem lapokat, hanem tekercseket árultak; azok, akik levélírásra vagy rövid szöveg készítésére szerették volna felhasználni, levágták belőle a szükséges darabot. A tekercsek szélessége 13 és 30 centiméter, leggyakoribb hosszúsága pedig 3,2 és 3,6 méter között ingadozott. Méretük azonban ugyanolyan változó volt, mint a mai könyvek oldalszáma. Így például a British Museum egyiptomi gyűjteményében őrzött leghosszabb tekercs, a Harris Papirusz eredetileg 42 méter hosszú volt.

A papirusztekercs feltalálása fantasztikus előrelépés volt. Évszázadokon át tartó kutatás, kőre, agyagra, fára és fémre írás után a nyelv végül az élő anyagban talált otthonára. A történelem első könyve akkor született meg, amikor a kimondott, alig leírt szavak egy vízinövény velejében leltek menedékre. Az élettelen és merev elődökkel szemben a könyv az első pillanattól kezdve rugalmas, könnyű, utazásra és kalandra készült tárgy volt.

Nádszállal és tintával telerótt kéziratok, hosszú szövegeket magukban rejtő papirusztekercsek: ilyenek voltak a születőben lévő Alexandriai Könyvtárba érkező könyvek.

13

Nagy Sándor halála után hadvezéreit megbabonázta királyuk alakja. Utánozni kezdték a mozdulatait, az öltözködését, ugyanolyan sisakot hordtak, ugyanúgy hajtották félre a fejüket. Ugyanolyan lakomákat tartottak, mint amiket ő szeretett, és az ő arcképét verették a pénzérméikre. A hetairoszok egyike megnövesztette hullámos haját, és hanyagul kibontva hordta, hogy rá hasonlítson. Eumenész főparancsnok azt állította, hogy Nagy Sándor rendszeresen megjelenik az álmában, és beszélget vele. Ptolemaiosz elterjesztette a szóbeszédet, hogy apai ágon Nagy Sándor féltestvére. Egy alkalommal a vetélytárs örökösök egy sátorban találkoztak, és az elhunyt uralkodó üres trónja és jogara előtt tárgyaltak. Az az érzésük támadt, hogy még mindig az elhunyt király mutat utat nekik.

Mind visszasírták Nagy Sándort, és a szellemét dédelgették, közben pedig azon mesterkedtek, hogy darabokra szedjék a világbirodalmat, amit rájuk hagyományozott, hogy egymás után gyilkolják meg legközelebbi családtagjait, és semmibe vegyenek minden hűségesküt, ami összekötötte őket. llyen szeretetre gondolhatott Oscar Wilde, amikor azt írta A readingi fegyház balladájában, hogy „…mind megöljük kedvesünk”.[4]

Ptolemaiosz a Nagy Sándor emlékéért vívott harcban is ravaszul tett szert előnyre. Egyik legragyogóbb húzása az volt, hogy megszerezte az ifjú király holttestét. Mindenkinél jobban tudta, hogy milyen felbecsülhetetlen, jelképes értékkel bír, ha ő állíthatja közszemlére földi maradványait.

Kr. e. 332-ben díszkíséret indult Babilonból Makedónia felé, hogy szülőföldjén helyezzék végső nyugalomra Nagy Sándort. Mézzel és fűszerekkel bebalzsamozott testét aranykoporsóban szállították. A források meghatóan giccses képet festenek a baldachinos, bíborfüggönyös, rojtokkal, aranyszobrokkal, hímzésekkel és koronákkal díszített halottas kocsiról. Ptolemaiosz barátságot kötött a menetet irányító katonatiszttel. A cinkostárs segítségével elérte, hogy a kíséret kitérjen Damaszkusz felé, ahol nagy hadsereggel várta és elrabolta a koporsót. Amikor tudomást szerzett a rablásról, a királyi sírt Makedóniában már előkészítő Perdikkasz hadvezér kelletlenül támadást indított Egyiptom ellen, ám végül saját emberei ölték meg a teljes kudarcot hozó hadjáratot követően. A játszmát Ptolemaiosz nyerte. A holttestet Alexandriába szállíttatta, és egy mauzóleumban látogathatóvá tette. A nekrofil turizmus oly vonzó központjává vált, mint Lenin sírja a moszkvai Vörös téren. Még Augustus, az első római császár is látta. Virágfüzért helyezett a szarkofág üvegtetejére, és kérte, hogy megérinthesse a holttestet. A rossz nyelvek szerint, amikor megcsókolta, véletlenül letörte az orrát – múmiát csókolni bizonyos kockázatokat rejt magában. A szarkofág az Alexandriát megrázó egyik nagy népfelkelésben pusztult el, és a pletykákkal ellentétben a régészeknek nem sikerül a sír nyomára bukkanniuk. Van, aki úgy gondolja, hogy a holttest a kozmopolita Nagy Sándorhoz méltó véget ért (feldarabolva, amulettek százaiban szóródott szét az általa egyszer meghódított széles világban).

Azt mondják, hogy amikor Augustus tiszteletét tette Nagy Sándor előtt a mauzóleumban, megkérdezték tőle, szeretné-e megnézni a Ptolemaioszok sírját is. „Egy királyhoz jöttem, nem halottakhoz” – válaszolta. E szavak magukba sűrítik Nagy Sándor utódjai, a diadokhoszok drámáját – mindenki középszerű epigonnak, a legenda színtelen függelékének látta őket. Hiányzott belőlük a valódi karizma, és csak akkor tudtak igazi tiszteletet sugározni, ha halottakkal találkoztak. Ezért maszkírozták magukat Nagy Sándornak minden lehetséges módon. Arra vágytak, hogy összetévesszék őket vele: olyanok voltak, mint napjaink tudatos Elvis-imitátorai.

E hasonlóságokat és párhuzamokat hajhászó játék részeként Ptolemaiosz fel akarta fogadni Arisztotelészt, Nagy Sándor egykori nevelőjét a gyermekei mellé. A filozófus azonban Kr. e. 332-ben, alig pár hónappal híres tanítványa után, elhunyt. A mércéből lejjebb adni kénytelen Ptolemaiosz némileg csalódottan küldte el hírnökeit Arisztotelész athéni iskolájába. Jól fizető állást kínált a kor legragyogóbb elméinek. Ketten fogadták el az ajánlatot; egyikük a hercegek nevelője, másikuk a Nagykönyvtár megszervezője lett.

A könyvek beszerzéséért és rendjéért felelős új embert Phaléroni Démétriosznak hívták. Ő találta fel az addig nem létező könyvtárosi hivatást. Fiatal évei felkészítették az intellektuális munkára és a vezető szerepre is. A Lükeionban tanult, majd egy évtizedre magával ragadta a politika forgószele. Már Athénban megismerhette az első, racionális elven szervezett könyvtárat, az „Olvasó” néven is ismert Arisztotelész gyűjteményét. Arisztotelész több mint kétszáz értekezésben kutatta a világ szerkezetét, és tudományterületekre osztotta azt (fizika, biológia, asztronómia, logika, etika, esztétika, retorika, politika, metafizika). Ott, a mestere polcai között, a művek osztályozásának nyugalmában Démétriosz megérthette, hogy mit is jelent könyveket birtokolni. Erőfeszítést tenni, egybegyűjteni a világegyetem szétszóródott darabjait, és értelmet adni nekik. Harmóniát teremteni a káoszban. Homokvárat építeni. Menedékhelyet, ahol megőrizzük mindazt, amit félünk elfelejteni. A világ emlékezetét. Gátat az idő cunamija ellen.

Démétriosz magával vitte Egyiptomba a kor nyugati tudományának élvonalába tartozó arisztotelészi gondolkodás modelljét. Azt mondják, Arisztotelész tanította meg az alexandriaiaknak, hogyan kell könyvtárat szervezni. Ezt a mondatot nem szabad szó szerint érteni, mert a filozófus sosem járt a Nílus országában. Hatása közvetetten jutott el Alexandriába, kitűnő tanítványán keresztül, aki a politika riadalmai elől menekülve kötött ki a frissen alapított városban. Jó szándékai ellenére azonban Démétriosz is belekeveredett a Ptolemaiosz udvarát átható ármányokba. Összeesküvésben vett részt, kegyvesztett lett, és letartóztatták. Alexandriában azonban tartós, mély nyomokat hagyott. Neki köszönhetően lett Arisztotelész, a könyvek szenvedélyes imádója a könyvtár védőszelleme.

14

Bizonyos időnként Démétriosznak a következő szavakkal induló jelentést kellett kiküldenie Ptolemaiosz számára a munkafolyamat állapotáról: „A nagy királynak Démétriosztól. Parancsod szerint, király, a könyvtár teljessé tételéhez még hiányzó könyvek összegyűjtésén és a rossz állapotban lévők rendbehozatalán nem kicsiny munkával fáradozva a következőket hozom tudomásodra.”[5]

Mindez nem volt egyszerű feladat. Alig lehetett nagy távolság megtétele nélkül görög nyelvű könyvet szerezni; az ország templomai, palotái és udvarházai bővelkedtek az egyiptomi nyelven írt tekercsekben, de Ptolemaiosz nem alacsonyodott le odáig, hogy megtanulja alattvalói nyelvét. A források tanúsága szerint egyedül a dinasztia utolsó sarja, a meglepően sok nyelven tudó Kleopátra beszélt és olvasott a fáraók nyelvén.

Démétriosz teli erszénnyel és fegyverrel ellátott, görög nyelvű könyvekre vadászó ügynököket küldött Kis-Ázsiába, az Égei-tenger szigeteire és Görögországba. Ahogy már említettem, ebben az időben a vámtisztek parancsba kapták, hogy vegyék nyilvántartásba az összes, Alexandria kikötőjében horgonyzó hajót, és foglaljanak le minden iratot, amit a fedélzeten találnak. A frissen megvásárolt vagy elkobzott tekercsek raktárakban kötöttek ki, ahol Démétriosz segédjei azonosították és leltárba vették őket. Ezek a könyvek papirusztekercsek voltak, nem volt se gerincük, se címlapjuk – hogy most az olvasót a mű kiválóságára emlékeztető hátlapról és a könyvet körülölelő, szerzőt méltató haskötőről már ne is beszéljünk. Nehéz volt első pillantásra felismerni a tekercs tartalmát, és ha valakinek több tucat könyve volt, és gyakran szerette volna olvasni őket, ez nem kis bosszúságot okozott neki. Egy könyvtár számára ez a tény tökéletlen megoldáshoz vezető, valódi kihívást jelentett. Mielőtt a könyveket a polcokra helyezték volna, a szerzőt, a művet és a példány származási helyét megjelölő – róluk könnyen lehulló – kis feliratot illesztettek a tekercsek szélére.

Mondják, hogy a király egyik könyvtári látogatása alkalmával Démétriosz azt javasolta, vegyék fel a gyűjteménybe a zsidó törvénykönyv alaposan gondozott változatát. „Mi akadályoz meg benne?” – kérdezte a király, aki szabad kezet adott Démétriosznak. „Hogy le kell fordítani, mert héberül van.”

Már Jeruzsálemben is csak kevesen értettek héberül. A lakosság többsége azt az arámi nyelvet beszélte, amelyen századokkal később Jézus prédikált. A nagy hatalmú, saját városrésszel rendelkező alexandriai zsidók hozzáfogtak szent irataik görögre fordításához, de lassan és töredékesen dolgoztak, mert a leginkább ortodox hívők ellenálltak az újításoknak. Olyan izzó viták zajlottak a kor zsinagógáiban, mint amilyeneket később a katolikusok a latin nyelvű misével kapcsolatban folytattak. Így hát, ha a főkönyvtárosnak a Tóra teljes és gondozott változatára volt szüksége, megbízást kellett adnia a fordításra.

A hagyomány szerint Démétriosz engedélyt kért, hogy levelet írhasson Eleázárnak, a jeruzsálemi főpapnak. Arra kérte őt Ptolemaiosz nevében, hogy küldjön Alexandriába a Törvényhez jól értő és azt lefordítani képes tudósokat. Eleázár örömmel eleget tett az ajándékkal kísért kérésnek. A rabbinikus doktrínában jártas tudósok színe-virágát, törzsenként hat, azaz összesen hetvenkét zsidó bölcset küldött Egyiptomba. Egy hónapig utaztak a perzselő homokú Sínai-félszigeten át, mire Alexandriába értek, ahol a tengerparton, Pharosz szigetén, egy „mélységes béke övezte” udvarházban kaptak szállást. Démétriosz és emberei gyakran felkeresték őket, hogy meggyőződjenek a munka előrehaladtáról. Azt mondják, ebben a nyugodt elvonultságban hetvenkét nap alatt befejezték a fordítást, majd visszatértek a városukba. Ennek a történetnek az emlékére a görög nyelvű Biblia ismert neve Septuaginta, azaz „a hetven bölcs Bibliája”.

A fenti eseményeket elbeszélő Ariszteasz azt írja, hogy személyesen is jelen volt a történteknél. Ma már tudjuk, hogy az Ariszteasz-levél hamisítvány, de a mese lombozatában akadnak valós ágak is. A változó világban Alexandria volt a változás tükre. A görög nyelv kezdett az új világnyelvvé válni. Ez természetesen nem Euripidész és Platón nyelve, hanem annak köznapi, könnyen érthető változata, a koiné volt. Valami olyasmi, mint napjaink konyhaangolja, amellyel a szállodákban és a repülőtereken értetjük meg magunkat nyaralás idején. A makedón királyok úgy döntöttek, hogy politikai hatalmuk és kulturális fölényük jelképeként a görögöt teszik az egész birodalom hivatalos nyelvévé. Az érvényesülni vágyó alattvalóknak meg kellett erőltetniük magukat, hogy elsajátítsák. Azonban a Ptolemaioszok konok görögsége ellenére is volt valami, ami megragadt bennük Nagy Sándor és Arisztotelész egyetemes szellemiségéből. Tudták, hogy a hatékony kormányzás érdekében meg kell érteniük új alattvalóikat. Ez a nézőpont magyarázza mindazt a gazdasági és szellemi erőfeszítést, amit a könyveik, és főleg a lélek térképét jelentő vallási szövegeik lefordításáért tettek. Az alexandriai könyvtár nem csak azért jött létre, hogy a múlt örökségének nyújtson menedéket. Előbástyája volt egy miénkhez hasonló, globalizáltnak nevezhető társadalomnak is.

15

Ezt a kezdetleges globalizációt hellenizmusnak nevezték. Ugyanazok a szokások, hiedelmek és életformák gyökereztek meg a Nagy Sándor által elfoglalt összes területen, Anatóliától a Pandzsábig. A görög építészetet olyan, egymástól távoli helyeken is másolták, mint Líbia vagy Jáva. Görög nyelven szóltak egymáshoz az ázsiaiak és az afrikaiak. Plutarkhosz szerint Homéroszt olvasták Babilonban, Szophoklész és Euripidész tragédiáit pedig egyként kántálták a perzsa, a szúzai és a gedrósziai gyerekek. A kereskedelmi utak, az oktatás és a faji keveredés ösztönző hatására a világ egyre nagyobb része érezte kötelességének a kulturális asszimilációt. Európától Indiáig minden város felismerhetően azonos külső jegyekkel bírt (mindenhol megtalálhatóak voltak a Hippodamosz-féle urbanisztika elveit követve egymást derékszögben metsző tágas utcák, a piacterek, a színházak, a tornacsarnokok, a görög nyelvű feliratok és a díszes homlokzatú templomok). Ezek voltak a korabeli imperializmus ismertetőjelei, amilyenek a mai világot uniformizáló Coca-Cola, McDonald’s, a fényreklámok, a bevásárlóközpontok, a hollywoodi filmek és az Apple-termékek.

Korunkhoz hasonlóan akkoriban is erős elégedetlenségi hullámok ütötték fel a fejüket. A meghódított népek körében számos alattvaló ellenállt a megszállók gyarmatosításának. Ám akadtak görög méregzsákok is, akik az arisztokratikus idők függetlenségére áhítoztak, és nem alkalmazkodtak az új, kozmopolita társadalomhoz. Ó, az elveszett múlt tisztasága! Hirtelen mindenütt tetves idegenek jelentek meg. A kitágult látóterű világban megnőtt a kivándorlók száma, miközben a szabad munkaerő fizetését a keleti rabszolgák alkalmazása roggyantotta meg. Megnőtt a másmilyentől, a különbözőtől való félelem. Egy Apión nevű görög grammatikus azon hőzöngött, hogy a zsidók foglalták el Alexandria legjobb, a királyi palota mellett fekvő városrészét, míg Hekataiosz, aki Ptolemaiosz korában utazott görög földről Egyiptomba, a zsidók idegengyűlölete felett sajnálkozott. A különböző közösségek között néha véres összecsapások is történtek. A történetíró Diodórosz arról számol be, hogy dühös egyiptomiak csoportja azért lincselt meg egy idegent, mert az megölt egy macskát, ami az egyiptomiak szent állatának számított.

A változások szorongást keltettek. Sok görög, aki addig a saját polgárai által kormányzott kis városállamokban élt, hirtelen azon kapta magát, hogy kiterjedt királyságok lakosa lett. Elterjedt a gyökértelenség érzése, az emberek pedig bizonytalannak, elveszettnek érezték magukat egy túlnőtt világban, amelyet távoli és elérhetetlen hatalmak kormányoznak. Megszületett az individualizmus; elmélyült a magány érzése.

A szorongó, léha, színpadias, rángógörcsben szenvedő, a gyors változásokba beleszédülő hellenisztikus civilizáció ellentmondásos vonásokat viselt magán. Dickenst parafrazeálva: „Ez volt a legjobb időszak; ez volt a legrosszabb időszak.” Egyszerre élte virágkorát a szkepticizmus és a babonaság; a kíváncsiság és az előítélet; a tolerancia és annak teljes hiánya. Volt, aki kezdett világpolgárként tekinteni magára, míg másokat a szülőföldhöz való ragaszkodás fűtött. Az eszmék áttörtek a határokon, és könnyen léptek egymással kölcsönhatásba. Diadalt ült az eklekticizmus. Az egész hellenizmust, majd a római császárkort is átható sztoikus filozófia azt tanította, hogy a szenvedés legyőzéséhez a nyugalmon, a vágyakról való lemondáson és a lélek megerősítésén keresztül vezet az út. Ezzel az önfejlesztő filozófiai programmal a keleti buddhisták is azonosulhattak volna.

A múltbéli eszmények kudarca egyszerre váltott ki erős nosztalgiát és szórakoztatta el a régi hősköltemények paródiáival a görögöket. Nagy Sándor még azt az Iliászt vitte magával világhódító hadjáratára, amelyet nem sokkal később egy névtelen költő tett nevetségessé Batrakhomüomakhia (Békaegérharc) című vígeposzában. Ez a mű a Pufók nevezetű békakirály és a Morzsalopó névre hallgató egérherceg seregei közti csatát beszéli el. Az istenekbe és a mítoszokba vetett, kihalóban lévő hit a tiszteletlenség, a zavarodottság és az elvágyódás sajátos elegyét hagyta maga után. Évtizedekkel ezután, Apollónosz Rhódiosz, a múltba révedő alexandriai könyvtáros ismét a régi eposzok előtt tisztelgett Iaszónról és az Argonauták kalandjairól írott költeményében. A mai filmkedvelők ugyanezt a tendenciát fedezhetik fel, ha összevetik Clint Eastwood Nincs bocsánat című alkonyi westernjét Tarantino bálványromboló és ironikus, műfajt torpedózó Django elszabaduljával. A tréfa és a melankólia szoros egymás mellett élése napjainkban is tetten érhető.

16

Ptolemaiosz elérte a célját. Egészen Róma felemelkedéséig Alexandria volt a határokon átívelő civilizáció központja. Gazdasági nagyhatalom fővárosa volt. Világítótornya, a fénylő Pharosz, az ókori világ hét csodájának egyike, ugyanazt a jelképes szerepet töltötte be, mint a New York-i World Trade Center ikertornyai.

Alexandriától délre hatalmas, sötét magtárak terültek el végig a láthatáron. Ott raktározták el a Nílus áradásaitól termékeny, gazdag, folyamvölgyi síkságon termett gabonát. Zsákok ezreit szállították a csatornahálózaton át a mólókra. Rakománnyal teli egyiptomi hajók indultak a kor legfőbb kikötői felé. Az éhség rémével küzdő városokban nyugtalanul várták őket. Az ókori nagyvárosok akkorára nőttek, hogy a környező vidék már nem tudta teljesen ellátni őket. Alexandria biztosította a hatalom és a stabilitás elengedhetetlen előfeltételét, a kenyeret. Ha az egyiptomiak az árak megemelése vagy az ellátmány csökkentése mellett döntöttek, akkor egész országok süllyedhettek el, erőszak és lázadás üthette fel a fejét.

Hiába volt frissen alapított és erős város, Alexandriát alapjaiban hatotta át a múlt iránti nosztalgia. A király lázasan sóvárgott az athéni aranykor általa soha meg nem ismert, de megszállottan imádott régi napjai után. Rögeszméje volt a rendkívüli egyéniségekkel teli, magát „Hellász iskolájának” kikiáltó büszke polisz; Periklész, a filozófusok, a nagy történetírók, a színház, a szofisták és a szónoki beszédek pezsgő korszaka. A Hellásztól északra, a maguk félbarbár országában élő makedónokat évszázadokon át lenyűgözték az Athén fénykoráról hozzájuk eljutó hírek és szóbeszédek. Meghívták az idős Euripidészt, hogy töltse náluk élete utolsó éveit, és sikerült Arisztotelészt is a királyi udvarba vonzaniuk. Ezek a híres vendégek voltak az ő reménységeik. Próbálták utánozni az athéniak kifinomultságát. Szerették volna műveltnek érezni magukat, és levedleni magukról a megalázó érzést, hogy kevésbé görögök a többieknél. A határon, periférián élő nép ilyen mértékű rajongása még fényesebbé tette saját szemében Athén mítoszát.

Ezen a ponton eszembe jut Giorgio Bassani regénye, a Finzi-Continiék kertje. Sokszor újraolvastam, ez az egyik kedvenc könyvem. A ferrarai gazdag zsidók kastélya, kertje, teniszpályája és a rezidenciát övező magas falak megtestesítik azt a helyet, ahová tartozni szeretnél, de ahol, amikor meghívnak, bizonytalan jöttmentnek érzed magad. Bárhogy is szereted, nem tartozol ebbe a világba. Részese lehetsz egy varázslatos nyáron át, élvezheted a hosszú teniszmeccseket, felfedezheted a kertet, belehullhatsz a vágy hálójába, de a kapuk egyszer újra bezáródnak előtted. A hely pedig örökre melankolikus emlékeket fog ébreszteni benned. Majd’ mindannyiunkkal megtörtént, hogy életünk valamelyik szakaszában kívülről lestünk egy kertet, Finzi-Continiék kertjét. Ptolemaiosznak Athén volt ez a kert. Az elérhetetlen város emléke által ejtett seb ösztönözte arra, hogy megalapítsa az alexandriai Muszeiont.

A görögök számára a múzeum szó a kilenc ihletet adó múzsa, Mnémoszüné lányainak szentelt helyet jelentette. Platón Akadémiája, majd Arisztotelész Lükeionja is a nekik szentelt ligetekben tartotta székhelyét, mert a gondolkodást és az oktatást egyaránt ragyogó, metaforikus tevékenységnek tartották, így pedig a kilenc múzsa kultuszához kötötték őket. Ptolemaiosz Muszeionja még ezen is túlment: egyike lett a hellenizmus legigényesebb intézményeinek, egyszerre lett korunk tudományos kutatóközpontjainak, egyetemeinek és szellemi műhelyeinek kezdetleges előképe. A Muszeionba meghívást nyertek a kor legjobb írói, költői, tudósai és filozófusai. A kiválasztottak életük végéig szóló állást kaptak, nem kellett megélhetési kérdésekkel törődniük, így minden energiájukkal a gondolkodásra és az alkotásra összpontosíthattak. Ptolemaiosz fizetést és ingyen lakóhelyet biztosított a számukra, és állandó helyük volt egy közös, fényűző étkezőben. Ezeken túl az adófizetés alól is felmentette őket. Ez volt talán a legnagyobb ajándék egy olyan korban, amelyben a királyi kincstár mohósága nem ismert határokat.

Ptolemaiosz vágyának megfelelően a Muszeion évszázadokon át a legcsillogóbb elméket gyűjtötte az égisze alá. Tagja volt a matematikus Eukleidész, a geometria tételek megalkotója; Sztratón, kora legnagyobb fizikusa; a csillagász Arisztarkhosz; Eratoszthenész, aki döbbenetes pontossággal számolta ki a Föld kerületét; Herofilosz, az anatómia úttörője; Arkhimédész, a hidrosztatika feltalálója; a thrákiai Dionüsziosz, az első nyelvészeti értekezés megalkotója; Kallimakhosz és Apollónosz Rhódiosz, költők. Alexandriában olyan forradalmi elméletek születtek, mint a naprendszer heliocentrikus modellje, amelynek XVI. századi újrafelfedezése a kopernikuszi fordulathoz és Galilei elítéléséhez vezetett. Ledőlt a holttestek boncolásának tabuja (a rossz nyelvek szerint börtönökben élő rabokat is boncoltak), hozzájárulva az orvostudomány fejlődéséhez. Új tudományágak születtek, mint a trigonometria, a nyelvészet és a kéziratgondozás. A Muszeionban látott napvilágot a szövegek filológiai igényű tanulmányozása. Olyan fontos találmányok jelentek meg, mint a vég nélküli csavar, amelyet a mai napig használnak a szivattyúzásban. És tizenhét évszázaddal James Watt előtt, Alexandriai Hérón gőzgépet tervezett, bár csak mechanikus bábuk és más játékszerek mozgatásához használta fel. Az önműködő gépekről írott alkotását a robotika korai előzményének tartják.

A Könyvtár lényeges szerepet töltött be a tudósok e kis városában. Nem sokszor fordult elő a történelem során, hogy az alexandriaihoz hasonló tudatos erőfeszítést tettek volna arra, hogy a kor legragyogóbb elméit egyetlen helyen összpontosítsák. És soha azelőtt nem állt a legjobb gondolkodók rendelkezésére ennyi, a múlt tudását és hangját megőrző könyv, amelyet felhasználhattak hivatásuk gyakorlása során.

A Muszeion és a Könyvtár is a királyi palota erődszerű falai által védett területen feküdt. Az első hivatásos kutatók élete egy erődített tér elszigeteltségében telt. Mindennapi rutinjuknak részei voltak a beszédek, tanórák és nyilvános viták is, de leginkább csöndes kutatómunkával foglalkoztak. A Könyvtár igazgatója egyben a király gyermekeinek nevelője is volt. A nap leszálltával mind együtt vacsoráztak egy teremben, ahol néha maga Ptolemaiosz is megjelent, hogy hallhassa beszélgetéseiket, szellemi párbajaikat, felfedezéseiket és hiú szavaikat. Talán azt gondolta, sikerült megteremtenie saját Athénját, saját elfalazott kertjét.

A kor egyik szatíraszerzőjének köszönhetően megismerhetjük a Muszeion tagjainak szokásait. A nyugodt tudósoknak nem volt min aggódniuk, megóvták őket az idők viszontagságaitól. A humorista-költő szerint „Egyiptom sűrűn lakott földjén könyveket firkálgató és a múzsák ketrecében egymással csipkelődő tudósok híznak”. Egy másik vers arról szól, hogy egy író az alvilágból visszatérve azt javasolja a Muszeion lakóinak, hogy ne gyűlölködjenek ennyire egymással. És valóban, a világ zajától elvonultan, nyugalomban élő tudósok sűrűn marakodtak egymással. A történelmi források viszályról, irigységről, haragról, rivalizálásról és szitkozódásról számolnak be. Mintha csak a napjaink egyetemi tanszékein zajló, véget nem érő, kisszerű harcokról olvasnánk.

17

Napjainkban dühödt verseny bontakozott ki a világ legmagasabb felhőkarcolójának megépítéséért. A maga korában Alexandria is beszállt egy hasonló harcba: világítótornya századokon át volt a világ egyik legmagasabb építménye. Olyan ikonikus épület volt, mint a sidney-i Operaház vagy a bilbaói Guggenheim Múzeum. A királyi hiúság, az uralkodók erotikus álmának jelképe a tudomány aranykorának is szimbólumává vált.

Eredetileg Pharosz egy hely volt; így nevezték a Nílus-delta szigetét, amely megjelent Nagy Sándor álmában, és ahol megalapította a várost. Van a Balti-tengeren egy Farö nevű sziget. Ott forgatta Ingmar Bergman – többek közt – a Tükör által homályosan című filmjét, és oda vonult vissza elmélyült remeteségébe is. Mi azonban már nem emlékszünk az eredeti földrajzi névre; az épület vette át a Pharosz nevet, és ógörög örökségként él tovább a mai, modern nyelvekben is.

Az építkezés megkezdése előtt Ptolemaiosz megbízott egy görög mérnököt, hogy kösse össze Pharosz szigetét és a mólókat egy több mint egy kilométer hosszú gáttal. Ez két külön részre osztotta a kikötőt. Az egyiket a kereskedelmi hajók, a másikat a hadihajók számára tartották fent. A hajók seregletének közepén emelkedett a magasba a nagy, fehér torony. A középkori arabok még látták állni a tornyot. Leírásuk szerint a három mértani testet – négyszögeket, nyolcszögeket és hengereket – felhasználó szerkezet elemeit rámpák kötötték össze. A csúcsán, nagyjából százhúsz méter magasan, tükör állt, amely napközben a nap sugarait, éjjel pedig egy máglya fényét tükrözte vissza. Az éjszaka csendjében tüzelőanyagot cipelő munkások mentek fel a rámpákon, hogy életben tartsák a lángot.

A világítótorony tükrét legenda övezi. A korban az üveglencsegyártás magas technológiának számított. Olyan tárgy volt, ami lenyűgöző módon alakította át a világra vetett pillantást. A Muszeion tudósai között, akik minden tudás felé próbáltak utat nyitni, optikusok is akadtak. Ők irányították a nagy tükör elkészítését is. Bár nem tudni pontosan, milyen eredményeket értek el, az arab utazók századokkal későbbi beszámolói olyan optikai eszközről írnak, melynek segítségével az Alexandriába tartó távoli hajókat is meg lehetett pillantani a világítótoronyból. Az a hír járta, hogy a Pharosz legmagasabb pontjáról Konstantinápoly városának képét vetette vissza a tükör. E részben pontos, részben túlzó, zavaros visszaemlékezések alapján feltételezhető, hogy a világítótorony távoli hajókat és csillagokat közelre hozó „nagy szeme” a teleszkóp elődje lehetett.

Az ókori világ hét csodája közül az alexandriai világítótorony volt időrendben a legutolsó és a legmodernebb is. Azt jelképezte, ami Alexandria akart lenni: világítótorony-város, origó a koordináta-rendszerben, egy kitágult világ fővárosa, fényes jel, amely irányt mutat minden egyes hajónak. És bár a X. és XIV. század közti folyamatos földrengések végül elpusztították, minden későbbi világítótorony magán viseli a nyomát, hisz építészetileg a Pharosz szerkezetét követi.

Bizonyos értelemben a Könyvtár is világítótoronyként működött, ennek ellenére egyetlen ókori szerző sem segít abban, hogy el tudjuk képzelni külső jegyeit. Egyik szövegből sem derülnek ki részletek a tér, a termek és az udvarok felosztásáról, a különböző szegletek hangulatáról. Olyan, mintha egy sötét tükörbe néznénk.

18

Az olvasás gesztusokat, pózokat, tárgyakat, tereket, anyagokat, mozdulatokat és fényviszonyokat egybevonó rituálé. Ahhoz, hogy elképzelhessük, hogyan olvastak elődeink, tudnunk kell, hogy az adott korban milyen körülmények vették körül egy könyv olvasásának bensőséges szertartását.

Egy tekercs elolvasása nem hasonlítható a lapozható könyvekéhez. Amikor az olvasó kinyitotta a tekercset, a papirusz belsejében balról jobbra haladó, egymást követő szövegoszlopok hosszú sora tárult a szeme elé. Ahogy haladt előre az olvasásban, mindig jobb kézzel csavarta kijjebb a könyvet, miközben bal kézzel tekercselte vissza a már elolvasott részeket. Szünetekkel teli, ritmusos, bensőséges mozgás; egy lassú tánc. Mikor az olvasás végére ért, a könyv a végétől az elejéig, visszafelé volt betekercselve, és az illem úgy követelte, hogy a magnókazettákhoz hasonlóan visszatekercselje azt a következő olvasó számára. Vázaképek, szobrok és domborművek egyaránt ábrázolnak olvasásban elmélyülő, a fenti mozdulatokat végrehajtó férfiakat és nőket. Vagy állnak, vagy ülnek, ölükben a könyvvel. Mindkét kezüket használják; eggyel nem lehet szétnyitni a tekercset. Testtartásuk, hozzáállásuk és mozdulataik egyszerre hasonlítanak a mieinkhez és különböznek tőlük: hátuk finoman meghajlik, testüket rabul ejtik a szavak. Egy pillanatra kiszállnak a saját világukból, és utazásba fognak, pupillájuk oldalmozgása más helyre repíti őket.

Az Alexandriai Könyvtár szívesen látta az efféle mozdulatlan utazókat, de nem tudjuk pontosan, hogy milyen kereteket és helyeket biztosított az olvasás számára. Alig rendelkezünk leírásokkal, amink pedig van, az furcsán homályos. Csak feltételezni tudjuk, hogy mit rejtenek ezek a csendek. A legtöbbet mondó információ a mai Törökország területén született Sztrabóntól származik, aki Kr. e. 24-ben azért érkezett Rómából Alexandriába, hogy egy történeti kutatásait kiegészítő, nagy földrajzi értekezésen dolgozzon. A várost bemutató leírásában beszél a világítótoronyról, a nagy gátról, a kikötőről, az egymást derékszögben metsző utcákról, a városnegyedekről, a Mareótisz-tóról és a Nílus csatornáiról – a Muszeionról azt mondja, hogy a hatalmas királyi palota részét képezte. A századok során minden király újabb szárnyakkal és épületekkel látta el a palotát, ezért akkorára bővült, hogy a végére Sztrabón szerint a város egyharmadát is elfoglalta. Ebben az óriási, tiltott erődben, amelybe csak kevesen léphettek be, Sztrabón egy fáradhatatlanul munkálkodó mikrokozmoszra lelt. Miután tekintetét az egészen végigjáratta, megalkotta a Muszeion és Nagy Sándor mauzóleumának leírását, de a Könyvtárról nem ejtett egyetlen szót sem.

A Muszeion részei – magyarázza –, a peripatosz, egy fedett, oszlopokkal díszített körfolyosó; az exedra, egy ülésekkel ellátott, szabadtéri, félkör alakú helyiség; és egy nagy terem, ahol a bölcsek közösen étkeznek. Vagyonközösségben élnek, és van egy papjuk, a Muszeion vezetője, akit régen a Ptolemaioszok neveztek ki, most pedig Augustus.

Ez minden.

Hol volt a Könyvtár? Lehet, hogy hiába keressük: itt van ugyan a szemünk előtt, mégsem látjuk, mert nem felel meg a róla alkotott képünknek. Néhány szakértő feltételezése szerint Sztrabón azért nem említi a Könyvtárat, ahol kétségkívül dolgozott is, mert az nem egy külön épület volt. Lehet, hogy a Könyvtár a Muszeion nagy körfolyosóján lévő nyitott falmélyedések összessége volt, és a tudósok onnan vették el az egymásra helyezett tekercseket. Talán kisebb, szomszédos helyiségekben tárolták a kevésbé használt, értékesebb és ritkább iratokat és könyveket.

A görög könyvtárak nem termek, hanem polcok voltak – ez a legvalószínűbb feltételezés. Nem voltak asztalok, és az olvasók a szomszédos, középkori kolostorok kerengőjéhez hasonlatos, napsütötte, az időjárás viszontagságaitól védett oszlopcsarnokban dolgoztak. Ha minden úgy volt, ahogy elképzeljük, az alexandriai Muszeion olvasói kiválasztottak egy tekercset, majd kerestek egy ülést az exedrán. Vagy a szállásukra vonultak és lefeküdtek. Vagy az oszlopok között, a szobrok vak pillantásától kísérve, séta közben olvastak. És így járták be az új találmányokhoz és a múlt emlékezetéhez vezető utakat.

19

Ezzel szemben korunkban a fénnyel kísérletező, nyitott terekkel teli könyvtárépületek nemegyszer épp a kortárs építészet lenyűgöző alkotásai közé tartoznak. Gondoljunk csak a Hans Scharoun és Edgar Wisniewski által tervezett bámulatos berlini Staatsbibliothek épületére, ahol Wim Wenders a Berlin felett az ég egyik jelenetét forgatta. A kamera végigpásztáz a hatalmas, nyitott olvasótermen, felkúszik a lépcsőkön, és az előadótermek emelvényeire emlékeztető, egymásra helyezett pallókról kiindulva a bámulatos, függőleges téren állapodik meg. A fényes teremben, az egymással párhuzamos polcok sorai közt emberek nyüzsögnek, ölükben könyvek halmaival. Mások ülnek, és a legkülönfélébb módokon koncentrálnak. Egyikük az álla alatt tartja a kezét, másikuk az öklére támasztja az állát, a harmadik úgy forgatja a golyóstollát, mintha csak hajtócsavar lenne…

Anélkül, hogy bárki is észrevenné, a nyolcvanas évek emlékezetes divatjának megfelelően bő, sötét kabátot és hosszú nyakú pulóvert viselő angyalok csoportja lép be a könyvtárba. Bruno Ganz még a haját is kis copfba fogva hordja. Mivel az emberek nem látják őket, az angyalok szabadon odamehetnek hozzájuk, melléjük ülhetnek vagy a vállukra tehetik a kezüket. Kíváncsian pillantanak bele a könyvekbe. Hozzáérnek egy diák ceruzájához, elméláznak a kis tárgyból fakadó szavak misztériumán. Gyerekek mellé ülnek, és önkéntelenül is azt a mozdulatot utánozzák, ahogy mutatóujjukkal a sorokat követik. Kíváncsian és meglepetten figyelik a körülöttük olvasók elmélyült arcát és könyvekbe feledkező szemét. Meg akarják érteni, mit érez az ember azokban a percekben, miért kötik le ekkora erővel figyelmét a könyvek.