Table of Contents

- PROLÓGUS

- ELSŐ RÉSZ: AMI A FELSZÍNEN LÁTSZIK

- Első fejezet - Évi és Sanyi

- Második fejezet - Szerénke és Lukrécia

- Harmadik fejezet - Diák is, meg feleség is

- Negyedik fejezet - Lányok az albérletben

- Ötödik fejezet - Hétköznapok és kalandok

- Hatodik fejezet - Dráma

- Hetedik fejezet - Szerénke férjhez megy

- Nyolcadik fejezet - Élet az új lakótárssal

- Kilencedik fejezet - Lukrécia gyermeket vár!

- Tizedik fejezet - Diploma után

- Tizenegyedik fejezet - Ahogy alakult az élet…

- Tizenkettedik fejezet - És elérkeztünk történetünk elejéhez

- MÁSODIK RÉSZ FELKAVARJÁK AZ ÁLLÓVIZET

- Első fejezet - Találkozás az íróval

- Második fejezet - Fontos információk

- Harmadik fejezet - Kutakodás és álmodozás

- Negyedik fejezet - A szomorú valóság

- Ötödik fejezet - Beszélgetés Mártival

- Hatodik fejezet - Az ünnepek és azután…

- Hetedik fejezet - Januári sudoku parti

- Nyolcadik fejezet - A nagy elhatározás

- Kilencedik fejezet - Az elhatározást tett követte...

- Tizedik fejezet - Izgalmas levelezés

- Tizenegyedik fejezet - A pofára esés

- Tizenkettedik fejezet - A baj nem jár egyedül…

- Tizenharmadik fejezet - Fejezetek egy könyvből

- Tizennegyedik fejezet - Egyedül

- Tizenötödik fejezet - Meghívás a házassági évfordulóra

- Tizenhatodik fejezet - A parti

- Tizenhetedik fejezet - Az ellopott (?) gyűrű

- HARMADIK RÉSZ: AMI A FELSZÍN ALATT VAN – FÉRFIAK –

- Első fejezet Az apa

- Második fejezet - Sándor szemszögéből a dolog

- Harmadik fejezet - Akkor most Tamásról…

- Negyedik fejezet - Leonardo háttere

- Ötödik fejezet - Leonardo diákkorában

- Hatodik fejezet - Noémi

- Hetedik fejezet - Noémi és Lajos

- Nyolcadik fejezet - Fészekrakás?!

- Kilencedik fejezet - Az a vonat már elment…

- Tizedik fejezet - Szülői fejmosás

- Tizenegyedik fejezet - Esély az újrakezdésre

- Tizenkettedik fejezet - Az élet megy tovább

- Tizenharmadik fejezet - Menni kell a könyvelőhöz! Brrrrrrrrr!

- Tizennegyedik fejezet - Aranka és mások…

- Tizenötödik fejezet - Üzenetváltások „Lédával”

- NEGYEDIK RÉSZ: AMI A FELSZÍN ALATT VAN– NŐK –

- Első fejezet - Aranka olvas

- Második fejezet - Noémi olvas

- Harmadik fejezet - Miéjt nem jön máj az anyukááááááááám?????

- Negyedik fejezet - Térjünk vissza Évire

- Ötödik fejezet - Nincs visszaút

- Hatodik fejezet - Árulás és bizalom

- Hetedik fejezet - Tündérek és bohócok

- Nyolcadik fejezet - Szerénke esküvője és a nászéjszakája

- Kilencedik fejezet - Újra Szerénkéről és Lukréciáról

- Tizedik fejezet - Lukrécia gyerekkora

- Tizenegyedik fejezet - Így indult a barátság…

- ÖTÖDIK RÉSZ: A SIMA FELSZÍN ALATT SÖTÉTEN KAVAROG A ZAVAROS VÍZ

- Első fejezet - Különös házasság

- Második fejezet - Miért is alakultak így a dolgok?

- Harmadik fejezet - Ágnes asszony története

- Negyedik fejezet - Szerénke története

- Ötödik fejezet - További fejezetek a múltból

- Hatodik fejezet - Utazás Dunakocsondra. És a múltba

- Hetedik fejezet - Beszélgetés az egykori nyomozóval

- Nyolcadik fejezet - Egy elhagyatott ház, és egy kevésbé elhagyatott óvoda

- Kilencedik fejezet - Megpróbáljuk a lehetetlent(?)

- HATODIK RÉSZ: ÖRVÉNY ÉS MEGTISZTULÁS

- Első fejezet - Csongor elmenekül

- Második fejezet - Nem kellek senkinek

- Harmadik fejezet - Magányos felnőttek és magányos gyerekek

- Negyedik fejezet - Minden borul…

- Ötödik fejezet - Tényfeltáró beszélgetés

- Hatodik fejezet - Az örvény

- Hetedik fejezet - Újra a felszínen

- Nyolcadik fejezet - A tiszta víz

- EPILÓGUS

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

Nádudvarváry Fekete Emma

ÖRVÉNY ÉS MEGTISZTULÁS

© Nádudvarváry Fekete Emma 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a

kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

A könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-294-9

A borító Szopos Katalin munkája

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

PROLÓGUS

ELSŐ RÉSZ: AMI A FELSZÍNEN LÁTSZIK

Első fejezet - Évi és Sanyi

Második fejezet - Szerénke és Lukrécia

Harmadik fejezet - Diák is, meg feleség is

Negyedik fejezet - Lányok az albérletben

Ötödik fejezet - Hétköznapok és kalandok

Hatodik fejezet - Dráma

Hetedik fejezet - Szerénke férjhez megy

Nyolcadik fejezet - Élet az új lakótárssal

Kilencedik fejezet - Lukrécia gyermeket vár!

Tizedik fejezet - Diploma után

Tizenegyedik fejezet - Ahogy alakult az élet…

Tizenkettedik fejezet - És elérkeztünk történetünk elejéhez

MÁSODIK RÉSZ FELKAVARJÁK AZ ÁLLÓVIZET

Első fejezet - Találkozás az íróval

Második fejezet - Fontos információk

Harmadik fejezet - Kutakodás és álmodozás

Negyedik fejezet - A szomorú valóság

Ötödik fejezet - Beszélgetés Mártival

Hatodik fejezet - Az ünnepek és azután…

Hetedik fejezet - Januári sudoku parti

Nyolcadik fejezet - A nagy elhatározás

Kilencedik fejezet - Az elhatározást tett követte...

Tizedik fejezet - Izgalmas levelezés

Tizenegyedik fejezet - A pofára esés

Tizenkettedik fejezet - A baj nem jár egyedül…

Tizenharmadik fejezet - Fejezetek egy könyvből

Tizennegyedik fejezet - Egyedül

Tizenötödik fejezet - Meghívás a házassági évfordulóra

Tizenhatodik fejezet - A parti

Tizenhetedik fejezet - Az ellopott (?) gyűrű

HARMADIK RÉSZ: AMI A FELSZÍN ALATT VAN – FÉRFIAK –

Első fejezet Az apa

Második fejezet - Sándor szemszögéből a dolog

Harmadik fejezet - Akkor most Tamásról…

Negyedik fejezet - Leonardo háttere

Ötödik fejezet - Leonardo diákkorában

Hatodik fejezet - Noémi

Hetedik fejezet - Noémi és Lajos

Nyolcadik fejezet - Fészekrakás?!

Kilencedik fejezet - Az a vonat már elment…

Tizedik fejezet - Szülői fejmosás

Tizenegyedik fejezet - Esély az újrakezdésre

Tizenkettedik fejezet - Az élet megy tovább

Tizenharmadik fejezet - Menni kell a könyvelőhöz! Brrrrrrrrr!

Tizennegyedik fejezet - Aranka és mások…

Tizenötödik fejezet - Üzenetváltások „Lédával”

NEGYEDIK RÉSZ: AMI A FELSZÍN ALATT VAN– NŐK –

Első fejezet - Aranka olvas

Második fejezet - Noémi olvas

Harmadik fejezet - Miéjt nem jön máj az anyukááááááááám?????

Negyedik fejezet - Térjünk vissza Évire

Ötödik fejezet - Nincs visszaút

Hatodik fejezet - Árulás és bizalom

Hetedik fejezet - Tündérek és bohócok

Nyolcadik fejezet - Szerénke esküvője és a nászéjszakája

Kilencedik fejezet - Újra Szerénkéről és Lukréciáról

Tizedik fejezet - Lukrécia gyerekkora

Tizenegyedik fejezet - Így indult a barátság…

ÖTÖDIK RÉSZ: A SIMA FELSZÍN ALATT SÖTÉTEN KAVAROG A ZAVAROS VÍZ

Első fejezet - Különös házasság

Második fejezet - Miért is alakultak így a dolgok?

Harmadik fejezet - Ágnes asszony története

Negyedik fejezet - Szerénke története

Ötödik fejezet - További fejezetek a múltból

Hatodik fejezet - Utazás Dunakocsondra. És a múltba

Hetedik fejezet - Beszélgetés az egykori nyomozóval

Nyolcadik fejezet - Egy elhagyatott ház, és egy kevésbé elhagyatott óvoda

Kilencedik fejezet - Megpróbáljuk a lehetetlent(?)

HATODIK RÉSZ: ÖRVÉNY ÉS MEGTISZTULÁS

Első fejezet - Csongor elmenekül

Második fejezet - Nem kellek senkinek

Harmadik fejezet - Magányos felnőttek és magányos gyerekek

Negyedik fejezet - Minden borul…

Ötödik fejezet - Tényfeltáró beszélgetés

Hatodik fejezet - Az örvény

Hetedik fejezet - Újra a felszínen

Nyolcadik fejezet - A tiszta víz

EPILÓGUS

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

PROLÓGUS

„Szeretem az anyukámat, anyu, anyu, anyukámat!

Hogyha reám tör a bánat, hívom mindig anyukámat!

Lalalalalalala…

Ha megijeszt egy csúnya állat, hívom mindig anyukámat!

Llalalalalalla…

Szeressed az anyukádat, anyu, anyu, anyukádat!

Lalalalalalalala…

Hogyha reád tör a bánat, hívjad mindig anyukádat!

Lalalalalalala…

Ha megijeszt egy csúnya állat, hívjad mindig anyukádat!

Hogyha reád tör a bánat, hívd te is az anyukádat!

Lallallalallalala…

Az én anyukám, az én anyukám

gondot visel rám, gondot visel rám!

Lalalalalalala…

Hogyha fáj a pocikám, hívom rögtön anyukám!

Lalallalla.”

Utána a gyerekek felsorolták a többi testrészt is, becézve. A dal végén pedig a gyerekek elkiáltották magukat: Anyaaaaaaaaaa gyereeeeeeeee!

Az eredetileg japán népdalt sokáig az Amerikai Egyesült Államok óvodáiban énekelték. A címe: Anyukahívó dal.

A dalt betiltották, amikor kiderült, hogy sok elrabolt és halálra kínzott gyerek ezt a dalt énekelte haláltusája közben. De van, amelyik óvodában most is énekeltetik a gyerekekkel, amikor várják, hogy jöjjön értük az anyukájuk. Főleg Európában, a volt szocialista országokban jellemző.

A kislány már berekedt, annyiszor énekelte már az Anyukahívó dalt. De az anyukája nem jött.

– Miért nem jön már az anyukám? – töprengett kétségbeesetten. – Lehet, hogy nem is hallotta?

Pedig valahogy úgy képzelte, ez olyan, mint egy síp, egy segélyhívó síp. Ha belefúj, jön az anyukája.

Kicsi fejecskéjében forogtak a fogaskerekek.

– Mit ronthattam el? Rossz voltam? Megint rossz voltam?

Idáig mindig, minden délután, amikor az oviban énekelték, jött az anyukája. Volt, hogy kicsit késett, de mindig jött. Szép volt és mosolygott. Kézen fogva mentek. A kicsi uzsonnás táskája már üresen lógott a vállán. Tudta, hogy őt az anyukája nagyon szereti. Nagyon, nagyon szereti. Őt szereti a világon a legjobban. És ő a világ legeslegszebb anyukája.

Amikor énekelni kezdték a dalt, az elején mindig sokan voltak. Utána meg egyre kevesebben. Azt mondta olyankor az óvó néni, hogy hangosabban énekeljenek, és akkor az anyukájuk biztosan meghallja. A kevéske gyerek egyre hangosabban és elszántabban énekelt. Énekelték az Anyukahívó dalt. És vártak. És reméltek. Remélték, hogy értük jön az anyukájuk.

Mindene fájt. Fázott. Már minden kicsi testrészére elénekelte, hogyha fáj, hívja az anyukáját. Nem tudta, mit csinált rosszul. Nem tudta, mitől fél jobban. A hideg, néma sötétségtől vagy a szörnyetegtől?

ELSŐ RÉSZ: AMI A FELSZÍNEN LÁTSZIK

Első fejezet - Évi és Sanyi

Töredék

– Anya nem ér rá. Ma én mondok neked esti mesét. Szeretnéd?

– Szejetném! A mesés könyv a pojcom majadt!

– Nem baj! Inkább játsszunk!

– Jaj,de jóóóóóóó! Hujjjááááááá! Akkoj hozom a játékaimat! Nem is baj, hod nem pakojtam el. Ne mondd meg anyának, hogy nem pakojtam el a játékokat!

– Amit most játszunk, ahhoz nem kellenek a te játékaid. Majd én hozok neked új játékokat!

– Jaj, de jó, jaj, de jó! Kapok új játékokat!

Évi egy adótanácsadó cégnél dolgozott. Harminchárom éves volt, többé-kevésbé elégedett az életével. Vőlegényével – Sanyival – még a Tanárképző Főiskola utolsó előtti évében ismerkedtek meg. Mindketten matek-fizika szakon végeztek.

Évi még utána elvégezte a Számviteli Főiskolát. Igazából ez menekülés volt. Mivel nagyon, de nagyon nem akaródzott neki tanítani. Nagyon, de nagyon nem volt türelme és idegrendszere a gyerekekhez. Meg azt is tudta, hogy a matematika nem egy népszerű tantárgy az iskolában.

– Legalább, ha angolt tanítanék, az mindjárt más lenne! De pont matekot. – Ezzel érvelt a vőlegényének és talán magának is.

De a nyelvekhez – finoman szólva – nagyon kevés tehetsége volt. E téren végtelenül szerény képességei voltak.

Sanyival mindketten reál érdeklődésűek, kockák voltak.

De – Évivel ellentétben – Sanyi imádta a gyerekeket. Imádott tanítani.

Évi meg imádta Sanyit. Legalábbis az elején.

– Jaj, Istenem, mit beszélek – ütött a szájára Évi. – Mi az, hogy az elején? Természetesen szeretem a vőlegényemet! Hisz egy jóravaló fiú – idézte a tizenöt éve meghalt nagymamáját.

Édesanyja véleménye szerint is Sanyi normális fickó volt. Évi az édesanyját – sajnálatos módon – öt éve veszítette el. Gyakorlatilag nem maradt neki más, csak Sanyi. Meg a barátnői. Meg természetesen a munkája, amit nagyon szeretett. Munkatársaival is jóban volt, jó csapat volt a „Legyen Ön is milliomos Kft.”-ben. Annuska – a főnökasszonya – az anyja helyett anyja volt.

Amikor az édesanyját elvesztette, a munkába menekült. Meg természetesen Sanyi is vigasztalta. Meg az ő szülei. Ők viszont nem értették meg, hogy miért nem a tanári pályát választotta. Ők is tanárok voltak. Ugyanabban az iskolában tanítottak, ahová Sanyi is került kezdő tanárként. Évinek is lett volna ott helye.

Szeretettel fogadták és várták volna. Volna. Ha Évi nem makacsolta volna meg magát, és kezd valami egészen másba.

A negyedévet el sem kezdte. A harmadéves vizsgákat is csak azért tette le, hogy átvegyék a Számvitelire. Mikor a többiek arról áradoztak, hogy megkezdik a gyakorlatot, és végre gyerekek között lesznek. Végre!

Többen szenvedtek az egyenletektől és a logaritmusoktól, általában a számoktól. Évi segített nekik. Mert az volt az ő világa, a számok. Lenyelte a megjegyzését, hogyha nem érdeklik a többieket a számok, miért mentek matek szakra.

– Mert itt több pasi van! – mondta Szonja, az akkori legjobb barátnője.

Ezen aztán jót nevettek, mert igaz volt. A matek szakon volt a legtöbb pasi. A matek szakos lányokat mindenki irigyelte. A bulijaikra gyakran belátogattak a humán szakos lányok. De ők is inkább a tesi szakos fiúkra buktak jobban.

Mert őszintén szólva nekik jobb testük volt. A fenekük a sportolástól volt izmos, és nem a sok üléstől, és nem volt görnyedt a hátuk. Nem egyenletek felett görnyedtek, mint a matekosok.

Sanyi gimis korában focizott, ezért ő, mint kivétel erősítette a szabályt.

Egy csoportban voltak Évivel. A szomszéd városban lakott, egy vonattal jártak.

Évi hamarabb szállt fel a vonatra, mindig foglalt neki is helyet. Először barátok voltak. Majd harmadévben a barátságuk átalakult szerelemmé.

Évi nem volt nagyon bombázó. Rövid barna haja és szintén barna szeme volt. Alacsony volt, elég csinos. Hál’ istennek, nem volt hízékony, bármit megehetett, nem látszott meg rajta. Ezért sokan irigyelték. Meg mellesleg is jól el volt eresztve. Sanyi nem merte neki mondani, de először a melle tetszett meg neki. Amit ki is hangsúlyozott a mély dekoltázsával. Gyakran meg is fázott télen emiatt a hiúsági dolog miatt. Barátnői is gyakran húzták ezzel. A garbókat ezért utálta. Télen is mély kivágású blúzt hordott egy mellénnyel.

Sanyi – mikor bókolt – azt mondta neki: – Jó a mell…ényed! Majd várta volna a pofont, ami nem érkezett meg. Csak Évi szerény mosolyát kapta jutalmul.

Annak ellenére, hogy jóképű volt, Sanyi nem volt elszállva magától.

A focisták általában sikeresek a nőknél. Sanyit viszont annyira nem fogadták be maguk közé. Mert túl kocka volt. Meccsek után nem maradt bulizni és csajozni, hanem ment haza tanulni. Mert a tanulás – és főleg a matematika – fontosabb volt neki, mint a foci és a bulizás. Az edzője sajnálta is, hogy nem testnevelés szakra megy, vagy még inkább a Testnevelési Egyetemre. Mert ő azt kedvelte benne, amit a társai kevésbé: a komolyságát és a szorgalmát. Az edzője nagyon helyeselte, hogy nem csapatta szét magát a bulikon, mint a többiek. Akiket szinte a következő meccsre se lehetett összerakni. Főleg, még ha le is sérültek.

A gyúrójuknak volt velük elég baja.

Meg az sem volt túl menő, hogy Sanyi már akkor is imádta a gyerekeket.

Szüleihez hasonlóan tanítani szeretett volna. Számok és a gyerekek. Évinél meg számok és számok.

Talán azért jelentkezett először a Tanárképzőbe, mert a Közgázhoz vagy a Számvitelihez nem lett volna elég a pontja. Mivel humán tárgyakból – főleg a nyelvekből – nem remekelt. Nagyon megkönnyebbült, mikor angolból sikerült közepesre leérettségiznie. Magyarból, történelemből „kegyelemötöst” kapott. Ez éppen elég volt a tanárképzőbe. A nyelvvizsga „megdobta” volna az eredményét. De még viccnek is rossz volt, hogy ő letegye a nyelvvizsgát.

Így került a Tanárképzőbe. Budapestre. Vonzotta a fővárosi nyüzsgés.

Koleszosként kezdte, de amikor összejöttek Sanyival, kiköltöztek albérletbe. Az az év Sanyinak a negyedéve volt. Évinek meg az első év a Számviteli Főiskolán. Elég fura, hogy egyidősek voltak, de Sanyi már végzős, Évi meg gólya. A gólyatábor idején Sanyival és tanárképzős barátaikkal épp Görögországban nyaraltak.

Évi évfolyamtársai három évvel fiatalabbak voltak, és hozzá képest szinte gyerekek. Nem mindenki találta fel magát a nagyvárosban rögtön.

Évi élt, mint hal a vízben. Végre nem kellett pedagógiát tanulnia. Csak a számoknak szentelhette idejét. Meg Sanyinak.

Végighallgatta barátja áradozását a tanításról, a gyerekekről.

Évi meg lelkesen mesélt a Számvitelin tanultakról, a függvényekről. Ilyen szinten a Tanárképzőben nem mentek bele.

Sok tantárgyból felmentése is volt. Újdonság volt neki a könyvelés, amit szintén imádott. A társainak annyira nem is ment. Volt, akiket korrepetált.

Szinte kettős életet élt. Sanyi viccesen „kettős ügynöknek”, vagy ami még jobb: „Mata Hari”-nak becézte. Bulizott a végzős tanárképzősökkel és a számvitelis gólyákkal is. Akkor ismerkedett meg Lukréciával és „Szerénkével”, akik a mai napig a legjobb barátnői. Főleg, hogy a munka is összeköti őket.

Második fejezet - Szerénke és Lukrécia

Töredék

– No, játsszunk akkor! De ne mondjuk meg anyának! Jó?

– Jó! Akkoj nem baj, hogy nem pakojtam el a játékokat?

– Nem. De most itt játszunk.

– Mojsza kuta idejöhet?

– Háát,ha nagyon szeretnéd…..

– Nadon szejetném!

Szerénkét valójában Akirának hívták. A név japán eredetű. Jelentése: tiszta. Az alacsony, törékeny, karcsú lányhoz illett is a neve, mármint a japán neve. Mindenkinek az volt róla az első benyomása, hogy ez a lány ártatlan, tiszta. És nagyon, de nagyon szégyenlős. Derékig érő fekete haja eltakarja bájos arcát. A szemét mindig lesüti. Mandulavágású, koromfekete szemébe is mindig belelóg a haja.

Az apja japán volt, soha nem ismerte. Gyerekkorában volt egy mostohaapja.

Egyikükről sem szívesen beszél.

A városi legenda szerint az anyja szégyellte, hogy összeállt a japán apával. Állítólag valami koncerten ismerkedtek meg.

Valószínűleg a fiú – az akkor még fiú – nem is tudta, hogy apa lett.

Évi Szerénke anyját ehhez a kalandhoz túl ridegnek és túl öregnek tartotta.

És általában az egész házból, ahol Szerénke felnőtt, áradt a ridegség.

– Nem is csoda, hogy Szerénke ilyen félénk! – állapították meg Sanyival.

Ráadásul még asztmás is volt. Mindig magánál hordta a spray-t. Általában stresszhelyzetekben jött rá a roham. Bár volt, hogy Évi nem is emlékezett rá, nem is tudta, éppen mi stresszelhette annyira a barátnőjét. Úgy emlékezett, beszélgettek, ő éppen valami vicceset mesélt, és Szerénke egyszer csak elkezdte kapkodni a levegőt. Lukrécia – akivel elválaszthatatlan barátnők voltak – meg nagyon letolta Évit, amiért felzaklatta.

– De hát, mivel zaklattam fel? – kérdezte gyanútlanul és ijedten Évi.

Lukrécia nem válaszolt, csak hidegen nézett.

Mindannyiukat lekötötte, hogy megkeressék Szerénke táskájában a spray-t.

Lukrécia szakértő mozdulatokkal beadta neki. Szerénke hálásan mosolygott rá.

Ők ketten gimis koruk óta jó barátnők voltak. Együtt jelentkeztek a Számviteli Főiskolára is. Mindketten a számok világában éltek. Szerénke félénk természetének ez tökéletesen meg is felelt. A számokkal nyugisan elbíbelődött, látszott rajta, hogy az emberek megijesztik.

Lukrécia sokkal, de sokkal harsányabb volt. Az ellentétek vonzzák egymást. Külsőre is sokkal feltűnőbb volt, igyekezett úgymond „nőcisen” kinézni. Ezt alátámasztotta a vakolatnyi festék, az állandó tűsarkú és miniszoknya. Az eredeti hajszínét senki sem tudta. Imádott bulizni. Mihelyt a főiskolára került, nagykanállal falta az életet. Szerénkét is sok buliba elcsalta.

– Nyitnod kell az emberek felé. Nem arról szól a diákélet, hogy görnyedsz a számok fölött! – mondogatta neki mindig Lukrécia.

Őt valóban Lukréciának hívták. Sokak szerint elviselhetetlen természete van. Sokan meg is szakították vele a kapcsolatot, mert nagyon csúnyán megbántotta őket. Szerénke viszont elviselte. Meg kell hagyni, vele rendesebb volt, mint a többiekkel. Például mindig figyelt rá, nehogy rohama legyen. Ő látta előre a jeleket, és sokszor hordott magánál tartalék spray-t is.

De valaki hallotta, hogy egyszer azt mondja:

– Szerintem csak bebeszéled magadnak! Egyszer, ha nem figyelnél rá, nem is lenne semmi bajod. Csak az emberek együttérzését akarod ezzel kicsikarni. – Szerénke ennek hatására rohamot kapott. Lukrécia rögtön adta neki a spray-t, és bocsánatot kért.

Szerénke meg megbocsátott, de eltöprengett rajta, vajon nincs-e igaza a barátnőjének? De nem mert kockáztatni. Ő soha, semmilyen körülmények közt nem mert kockáztatni.

A két lány elég furcsa párost alkotott. Illett rájuk a nevük.

Mikor először találkoztak, Évi azt hitte, hogy Szerénkét tényleg Szerénkének hívják. Mosolyogva és lesütött szemmel magyarázta, hogy nem, ez csak a beceneve. Majd Lukrécia barátnője elmesélte, hogy Akirának hívják, de nem nagyon szereti a nevét.

– Pedig szép név – mondta Évi –, és illik is rád.

Statisztika előadáson véletlenül egymás mellé ültek.

Rögtön kiszúrták egymást, ugyanis talán ők voltak hárman a teremben, akik nem szenvedtek. Sőt! Kihívásnak fogták fel a feladatokat, és barátként tekintettek a számoszlopokra.

Elkezdtek beszélgetni, és kiderült, hogy egy helyről valók.

Milyen kicsi a világ!

Egy gimibe is jártak, de mivel Évi három évvel idősebb volt, nem emlékezett rájuk. A másik két lány igen, mivel a kisebbek emlékeznek a nagyobbakra.

Sőt, a matektanáruk is ugyanaz volt!

– Balog Mari mindig téged hozott példának – jutott eszébe Lukréciának.

Szerénke némán – és szerényen – bólogatott hozzá.

Évi büszkén elmosolyodott.

– Neki köszönhetem, hogy most itt vagyok – mondta elgondolkozva.

– Mindannyian neki köszönhetjük – tette hozzá halkan Szerénke.

Utána együtt elmentek ebédelni. Este meg bulizni.

Sanyinak másnap bemutató tanítása volt, így Évi nélküle ment. Jól sikerült a csajos este.

Bár Lukrécia megjegyezte, milyen kevés a pasi.

– Én észre sem vettem. Nekem csak az jött le, hogy jó buli.

– Te könnyen beszélsz, neked ott van Sanyi. De nem tudod, milyen, mikor eljössz, és senki se néz rád, mert minden sarokban csak zsákmányra éhes nőket látsz, pasi meg sehol.

– Én is csak harmadévben jöttem össze Sanyival – válaszolta Évi. – Ne add fel, még csak elsős vagy, van még időd!

Szerénke is hallgatólagosan Évit támogatta. Bár ő – a jelek szerint – nem volt annyira pasivadász, mint a barátnője. Pedig talán a filigrán alkatú, csöndes lány vonzóbbnak tűnt, mint a harsány, hivalkodó külsejű barátnője.

Azt nem mesélte el nekik Évi, hogy ő Sanyival nem buliban jött össze, hanem régóta barátok voltak. Igazság szerint Évi bulizni mindig csak lazulni járt, és nem ott kereste a társát.

– Ezek a részegek csak egyéjszakás kalandot keresnek! – mondta mindig.

Attól kezdve hárman barátnők lettek.

Még haverként csatlakozott hozzájuk Sanyi. Egy vonattal is jártak. Sanyi félórával hamarabb szállt le. A lányokkal egy városban laktak.

Többször bemutatták egymásnak Sanyi barátait a másik két lánynak. Lukrécia sokszor élt a helyzettel. Szerénke mindig félénken mosolygott, és lesütötte a szemét.

Harmadik fejezet - Diák is, meg feleség is

Töredék

– Akkoj itt van Mojzsa kuta! Játszhat ő is?

– Hát, ha nagyon akarod?

– Akajom! Akajom!

– Jó, nem bánom. Legyen.

A Főiskola első évében Évi félig diáknak, félig meg „férjes asszonynak” érezte magát. Otthon vezette a háztartást, elmesélte a napját Sanyinak. Cserébe meghallgatta az ő beszámolóját – és főleg az áradozását – a tanításról, a gyerekekről. Némi kárörömmel vegyes elégedettséget érzett, mikor Sanyi mondta, hogy vannak, akiknek nincs kedvük tanítani és irigylik Évit, aki idejében váltott. Közben tartotta a kapcsolatot a tanárképzős barátnőivel is.

Próbált közös programot is szervezni, de valahogy nem jött ki jól a dolog. Kölcsönösen nem voltak egymásnak szimpatikusak.

Különösen Lukrécia durva beszólásain akadtak ki. Szerénkét pedig egy kis alamuszi nyuszinak tartották.

„Alamuszi nyuszi nagyot ugrik!” – szól a mondás.

Kéthetente jártak haza Sanyival. Mikor Pesten maradtak, hétvégén uszodába, kirándulni, fürdőbe jártak. Sanyi már lélekben búcsúzott Pesttől és a diákélettől.

– Jó neked, hogy te itt maradsz, és továbbra is diák leszel. Bulizz és kirándulj helyettem is! – mondta mindig.

– Igenis, tanár úr! – válaszolta nevetve Évi.

Türelmesen hallgatta a többiek – főleg Lukrécia – nyavalygását, hogy mi lesz, ha nem talál párt magának. Meg milyen silány a kínálat pasikból. Akikkel találkozik – és igen sokkal találkozott – meg mind szemetek.

Szerénke meg – természetesen – bólogatott hozzá.

– Bocs, de én első éves koromban nem erre koncentráltam. És még mielőtt felhoznád Sanyit, még nem voltunk együtt. Mondjuk, nagyon paráztam a neveléstörténettől. Meg minden elméleti tárgytól. Az a jó a számvitelben, hogy itt csak számok vannak.

Azért valahol próbálta megérteni a szingli barátnőit. Ő valahogy a párválasztás gondját letudta azzal, hogy megállapodott Sanyi mellett.

A tanárképzőn a legjobb barátnője is eljegyzésre készült a diplomaosztó után.

Nekik a közös diplomaosztójuk volt. De tudta, hogy Sanyi is készül őt megkérni. Bár, talán inkább szülői nyomásra teszi. A szülei meg érezte, hogy neheztelnek rá, amiért ő még tanul, és nem tanítani készül. Évi szülei megértették ezt. Neki ez így jó volt. Két baráti társasága is volt. Próbált a kettő között egyensúlyozni. Bár volt, hogy úgy érezte: se ide, se oda nem tartozik.

Természetesen elment a diplomaosztóra. Furcsán érezte magát. Egy kicsit sírt is.

Az egyik kedvenc tanára meg is mondta, hogy csalódott benne, mert nagyon jó tanár lenne belőle.

– Én abban nem vagyok olyan biztos – válaszolta tűnődve Évi.

Annyira nem érte meglepetésként, mikor Sanyi az otthoni ünnepi ebéden megkérte a kezét.

Meghatottan igent mondott, de valami belső szorítást érzett a gyomrában.

– Ez olyan végleges, olyan visszavonhatatlan – gondolta, de azért meghatottan nézte, amikor Sanyi ráhúzta az ujjára a gyűrűt. Egy pillanatra összenéztek az anyukájával, aki – mint mindig – most is olvasott a gondolataiban.

Majd csók és taps következett, ahogy a „nagykönyvben” meg van írva.

Évi a másodévet a Számviteli Főiskolán már menyasszonyként kezdte.

Senkivel sem beszélte meg, de a gyűrűjét a pesti albérletben az éjjeliszekrényébe rakta. Valahogy furán jött volna ki. Mikor hazament, vagy amikor Sanyi felment hozzá, mindig rajta volt.

Túl nagy és túl csendes volt az albérlet Sanyi nélkül. És főleg túl sok a lakbér és a rezsi. Így aztán úgy döntött, „elcsalja” a lányokat a kollégiumból. Ők örültek neki, mivel négyágyas szobájukban a másik két lányt annyira nem csípték. Évi gyanította, hogy inkább Lukrécia mérgesítette el a helyzetet.

Szerénke mindenkivel jól kijött. Bár az is igaz, hogy soha nem mert szembeszállni Lukréciával, mindig hallgatólagosan támogatta, akkor is, ha egyébként elfogadhatatlan volt a viselkedése.

Évi így a nappalit a barátnői rendelkezésére bocsátotta, amit ők örömmel és hálásan elfoglaltak.

Negyedik fejezet - Lányok az albérletben

Töredék

– Csak meg ne harapjon az a kutya!

– Ő nem hajap, mejt nem is igazi kuta, nem tudtad?

Másodévben Évi diák volt. Most csak diák. Mintha visszament volna az időben. Legalábbis a hét elején. Persze, mindennap beszéltek Sanyival, aki – szokás szerint – lelkesen és elégedetten mesélt a tanításról.

– Csak te hiányzol, szívem!

– Te is nekem.

Ezzel elégedetten letették a telefont. Sanyi hordta a jegygyűrűjét.

Lukrécia szóvá is tette, Évi miért nem hordja. Ő legszívesebben azt válaszolta volna, hogy „közöd”, de annál jobb nevelésben részesült. Viszont az igen bántotta, hogy Szerénke nem állt ki mellette, csak hallgatott. Legszívesebben azt mondta volna, hogy amíg igen méltányos áron laktok itt velem, ne szólj bele, hordom-e a gyűrűmet. Ha neked is lesz, én sem fogom kérdezni tőled.

– Ha lesz neked egyáltalán – gondolta hozzá, de csak gondolta.

Évi minden második hétvégén ment haza. Úgy állította össze magának az órarendjét, hogy csütörtök délután már elinduljon. A péntek a szüleié volt, a hétvége meg Sanyié.

Minden második hétvégén meg Sanyi ment fel hozzá. Ő már nosztalgiázott az elmúlt diákévei miatt. Látszott, kicsit irigyli Évit, hogy ő még mindig diák. A jegygyűrűjét csak kétszer felejtette el felvenni. Egyszer uszodából jött. És Sanyi meg is értette. A másik alkalom viszont már bonyolultabb volt. Nem találta az éjjeli szekrény fiókjában. Pedig egyszer sem nyúlt hozzá. Miután Sanyit kikísérte a Keletibe, a gyűrű megint ott volt a fiókban. „Véletlenül” Lukrécia is épp fenn maradt hétvégén. Ennek annyira nem is örültek Sanyival. Szerénkének sem volt kedve egyedül hazamenni. De mégis hazament, hogy az anyjának segítsen takarítani.

Mikor Évi megtalálta a gyűrűt, megemlítette ezt Lukréciának.

– Talán jobban utána kellett volna nézzél! – válaszolta a barátnője szenvtelenül.

A lányok megállapodtak még egy fontos szabályban: amikor valakinek vendége volt, a szobatársának a konyhában kellett aludnia. Külön erre a célra vettek is egy használt heverőt.

Értelemszerűen Évi a saját szobájában fogadta Sanyit.

Lukréciának viszont egyre gyakrabban akadt vendége, és általában mindig más. Évi egyszer szóvá is tette, hogy nem tudja, mit szólna a főbérlő, ha tudná, hogy idegen pasik járkálnak a lakásában.

– Nem azt mondtad, Kanadában van, és nem érdekli, mit csinálunk, csak utaljuk el a lakbért? – válaszolta Lukrécia arrogánsan.

– Még egy szó, még egy pasi, és kidoblak! – szólt vissza Évi, kiadva magából a feszültséget. – Bár attól tartok, a kollégiumból is kidobnának! – folytatta bátran.

Megkönnyebbült, örült, hogy végre erőt vett magán, és meg merte mondani a véleményét Lukréciának, aki a jelek szerint „falkavezéri” pozícióra tört.

Erre Szerénke asztmás rohamot kapott, és elkezdett dadogni.

– Ne veszekedjetek, kérlek, ne veszekedjetek!

Lukrécia odaadta a spray-t, és bocsánatot kért mindenkitől. Vacsorára pedig pizzát rendelt a saját költségén. Másnap meg süteményt is hozott. Hát, lehetett volna ezek után haragudni rá?

Mikor Évi mindezeket elmesélte Sanyinak, ő is csak nevetett, és azt mondta: olyanok vagytok, mint a gyerekek. Ja, tegyük hozzá, a gyerekek nem visznek pasikat szobára.

Viszont azon az ominózus estén kezdett el Szerénke Évinek megnyílni. Eddig inkább csak Lukrécia árnyéka volt. De most mesélt a származásáról, apjáról. Az anyját szigorúan nevelték a nagyszülei. Ő is nagyon szégyellte, hogy úgymond „megesett.”

– Ahányszor csak rám néznek, mindig eszükbe jut a bűn. És a szégyen. A család szégyene – sóhajtott szomorúan.

– Dehát, te nem is tehetsz róla! – háborodott fel Évi.

– Én is ezt próbálom mondani neki néhány éve – csatlakozott Lukrécia is. És sajnálattal nézte a barátnőjét.

Ötödik fejezet - Hétköznapok és kalandok

Töredék

– Fejezd be az idétlenkedést a játékkutyával, jó?

– Jó!

– Ne legyél rossz, legyél jó és fogadj nekem szót! Jó?

– Jó! De ude nem hajagszol jám? Ude nem???

A lányok közül Szerénke volt a legolvasottabb. Szerette a japán irodalmat. Különösen Murakami Haruki regényeit. Egyet elolvastak a többiek is. Furcsának, de érdekesnek találták. De többre valahogy soha nem volt idejük.

Volt még egy érdekes, furcsa dal, amit lefordítottak japánból:

„Szeretem az anyukámat, anyu, anyu, anyukámat!

Hogyha reám tör a bánat, hívom mindig anyukámat!

Lalalalalalala…

Ha megijeszt egy csúnya állat, hívom mindig anyukámat!

Llalalalalalla…

Szeressed az anyukádat, anyu, anyu, anyukádat!

Lalalalalalalala…

Hogyha reád tör a bánat, hívjad mindig anyukádat!

Lalalalalalala…

Ha megijeszt egy csúnya állat, hívjad mindig anyukádat!

Hogyha reád tör a bánat, hívd te is az anyukádat!

Lallallalallalala…

Az én anyukám, az én anyukám

gondot visel rám, gondot visel rám!

Lalalalalalala…

Hogyha fáj a pocikám, hívom rögtön anyukám!

Lalallalla”

Ez a dal mindnyájuk számára ismerős volt. Méghozzá az óvodából. Anyukahívó dalnak hívták. Mindig ezt énekelték a gyerekek, amikor délután várták, hogy értük jöjjön az anyukájuk.

– Nem is tudtam, hogy japán az a dal! – mondta Lukrécia.

– Eddig én sem! – válaszolta Szerénke.

A lányok egyetértettek abban, hogy van a dalban valami furcsán hátborzongató.

Japánul még hátborzongatóbban hangzott.

– A naiv, ártatlan gyerekek azt hiszik, az anyukájuk mindenható – foglalta össze a dalt Évi.

– Pedig nem! – válaszolta Lukrécia.

Amire rávehetők voltak, az a Sudoku, no meg a keresztrejtvények. Így tartottak esténként Sudoku partikat, ahová a többieket is meghívták. Mikor Sanyi feljött, és a lányok is épp Pesten voltak, ő is csatlakozott.

Jó kis fejtörés, vegyítve az irodalmat és a matekot.

Szerénke sokszor inkább otthon maradt és olvasott, amikor a többiek bulizni mentek. Pedig sokan megkörnyékezték, annak ellenére, hogy igyekezett mindig Lukrécia árnyékában meghúzódni.

Lukréciát ez nagyon-nagyon bosszantotta, és szurka-piszka megjegyzéseket tett barátnőjének. Például: „Ismét thai szex rabszolgának néztek.”

Mikor Szerénke sírva lesütötte a szemét, majd asztmás rohamot kapott, barátnője megsimogatta a vállát – miután odaadta neki a sprayt –, és nevetve mondta:

– Te vagy az én kicsi gésám!

Ezen többen megütköztek. Mikor ezt mondták Szerénkének, ő lesütötte a szemét, és halkan mondta: – Őt ilyennek kell elfogadni. Vannak fura dolgai, de nagyon, nagyon rendes nő. Ő a legjobb barátnőm!

Ebben maradtak.

Azonkívül Szerénke nagyon jól rajzolt. Mangákat. Komolyan tanulmányozta a japán kultúrát. Nemsokára az egész albérlet tele lett plakátolva Mangákkal.

Volt, amit el is tudott adni. Ezzel egészítette ki a szerény ösztöndíját.

Meg az anyjának is adott haza pénzt. Ezen a barátnői eléggé csodálkoztak.

– Ennyivel tartozom neki, azért, hogy felnevelt.

– Egyfolytában bocsánatot kérsz, hogy vagy? – provokálta barátnőjét szokás szerint Lukrécia.

Szerénke erre nem mondott semmit, csak – szokás szerint – lesütötte a szemét. Meg behúzta a nyakát és nyelt egyet. Ez is a szokása volt. Ilyenkor a hosszú haja teljesen eltakarta kicsi, törékeny testét. A hajsátor alatt reszketett.

Évit ez sokszor dühítette. Hogy lehet valaki ennyire alázatos, ennyire meghunyászkodó a 21. században? Néha viccesen megjegyezte, hogy neki inkább a múlt évezred 19. századában kellene élnie. El tudja képzelni alázatos kis feleségnek. Vagy éppen japán gésának.

De nem akarta bántani, nem akarta provokálni. Lukrécia így is eleget piszkálta.

Ezért mindketten örültek, amikor beiratkozott egy japán tanfolyamra.

Nagy lelkesedéssel és érdeklődéssel vetette bele magát. Jól is ment neki. Egyedül ő volt jó a nyelvekből, és általában a humán tárgyakból (is). Meg persze a matematikát is nagyon szerette, mint mindnyájan. De az emberekkel – és főleg a másik nemmel – továbbra is félénk volt. Lukrécia próbálta úgymond korrepetálni, de az inkább visszafelé sült el.

Természetesen alkoholt soha nem ivott. Évi is csak mértékkel. Néha Lukrécia vetette el a sulykot. De inkább csak bulikban. Meg egyszer kipróbálta a füves cigit is. Nem nagyon élvezte, csak rosszul lett tőle. A többiek ápolták.

Az aktuális pasija meg kiröhögte, kigúnyolta. Ő meg szokás szerint sírt és panaszkodott, hogy milyen szemetek a pasik. És milyen szerencséje van Évinek.

Évi ezt nagyon sokszor hallgathatta. És be kellett látnia, igazuk van a többieknek.

Látta, mit szenved Lukrécia a párkeresés poklában. Ő úgy érezte, ezt a dolgot „letudta.” Ő tényleg csak a szórakozás és a lazulás miatt járt bulizni. Nem volt rajta semmilyen nyomás, nem görcsölt. Mindig felszabadultan viselkedett, és hát, ő is beszélgetésbe elegyedett fiúkkal.

És egyszer elbukott…

Sanyival akkor már két hete nem találkozott. Egy rosszul sikerült nap után Lukrécia elcsalta őket Szerénkével bulizni.

– Csapjunk bele, ennél rosszabb már nem lehet – gondolta.

És elindult a három lány – a három grácia – a pesti éjszakába.

A jogászok buli helyén épp olasz cserediákok voltak. Mindannyian jóképűek voltak, amit tudtak is magukról.

Évire is lecsapott egy fekete göndör hajú dzsigoló. Meghívta egy italra, aztán még egyre. Igaz, hogy nem sok nyelvérzéke volt a lánynak, de most valahogy egyre jobban ment neki az angol. Mario – legalábbis ezen a néven mutatkozott be – olasz nyelvleckéket is adott neki. Később egymásnak adtak nyelvleckéket.

Talán volt valami az italban. Talán csak vonzotta Évit a sötét hajú, titokzatos idegen. Aki nem Sándor volt. És nem szőke. Eszébe jutott, hogy neki egész életében csak egyetlen férfi volt. És talán nem is lesz több.

Bezzeg Lukrécia…

Ő mit fog mesélni az unokáinak? Mert akkor úgy gondolta, neki biztosan lesznek unokái. És nyugodt, kényelmes élete egy rendes férj mellett.

– Csak ennyi, és semmi több?

Nem fogja senki megtudni.

– Nem fogja senki megtudni, hogy engedtem magam egy olasszal megdugni! – állítólag ezt kiabálta részegen a buli helyen, és később Mario szállásán.

A részletekre nem emlékezett, de arra igen, hogy jó volt. Nagyon jó volt.

Sanyival az együttléteik már csak a megszokásról szóltak.

Az elején – amikor összejöttek – még dúlt köztük a szenvedély. De eltelt három év.

– Huszonöt éves vagyok és egyetlenegy férfihoz legyek láncolva? – mondta időnként a tükörképének.

– Ki tudja, Sanyi mit csinál otthon! – ezt természetesen Lukrécia barátnője mondta időnként.

Az „elbukás” másnapján egy lábszagú fiúszobában ébredt. Fájt a feje, kavargott a gyomra. Mario reggel kevésbé volt vonzó, mint este. Főleg, hogy horkolt, ráfeküdt Évi karjára, és a takarót is lehúzta róla.

Évi fázósan kimászott az ágyból. Nagyon szégyellte magát.

– Ha ezt megúszom, soha, de soha többé nem lépek félre – fogadta meg.

És igyekezett elhallgattatni a kis hangot a fejében: – Vajon Sanyi mit csinál, amikor nem vagyok otthon?

– Bon Giorno, bella mia! – köszöntötte Carlo érthetetlen, de dallamos olasz nyelven.

Évi csak egy zavart „helló”-t tudott kipréselni magából.

Majd nagy nehezen kiválogatta ruháit a kupacból, ami össze volt kuszálódva a fiúéval.

Mario nagyot ásított, majd ő is felkelt. Meg kell hagyni, szép teste volt. Izmos fenék, kocka has.

– Biztos sportol valamit. Sanyi már elég pocakos, de én ilyennek szeretem – gondolta.

A másik ágyon is mozgás támadt.

Lukrécia bámult rá döbbenten.

– Nem szégyelled magad?! – kiabálta, ezzel felébresztve a partnerét is.

– Bagoly mondja verébnek! – vágott vissza Évi.

– De nekem nincs vőlegényem! Neked mindenki kell? Hány vasat tartasz még a tűzben?

– Nem te mondtad, hogy ki tudja, mit csinál Sanyi otthon?!

Ezek után olyanokat vágtak egymás fejéhez, amit később mindketten megbántak.

A két olasz fiú értetlenül hallgatta a két magyar lány veszekedését.

Mario szobatársa elkezdett tapsolni:

– Temperamento, ragazzi hungerea!

– Capucchino?

Közben mindenki felöltözött.

A kicsi, rendetlen szobában, a sarokban állt egy kávéautomata.

– Ezek mindenhová magukkal viszik? – kérdezte Lukrécia, és elröhögte magát.

Évi is elkezdett nevetni, és a két barátnő megölelte egymást.

– Bravo, amici! – tapsolt a két olasz fiú ismét.

És valahonnan előkerítettek négy szép kávés csészét.

A lányok ittak egy-egy csésze valódi olasz cappuchinót, majd elbúcsúztak a partnereiktől. A fiúk lekísérték őket a portáig, majd az ajtóból integettek nekik.

A telefonszámaikat nem cserélték ki. Nem áltatták magukat azzal, hogy lesz folytatás. Évi remélte, hogy Lukréciának nem fog eljárni a szája.

Hatodik fejezet - Dráma

Töredék

– Juuj, ez most egy kicsit fáj, bibis is lettem!

– Nem baj! De ne mondd meg anyának, ez a mi kis titkunk marad! Jó? Na, és szeretsz engem?

– Szejetjek!

A két „megesett” lány elindult haza. Mindegyikük a saját gondolataiba merült. Évit a lelkiismeret-furdalás kínozta, Lukrécia meg a legújabb szerelmi bánatát strigulázta. Előadásra egyikük sem ment be. Évinek ez volt az első eset, Lukréciának meg már a sokadik lógása.

– Reméljük, nem lesz katalógus – mondta Lukrécia.

– És Szerénke jegyzetel helyettünk – tette hozzá Évi.

A lakás üres volt, a jelek szerint Szerénke elment órára. Legalábbis otthon nem volt. A lányok kimerülten ágyba bújtak.

A csengő berregése ébresztett őket. Évi azt hitte, reggel van, és le akarta nyomni az ébresztőórát. De beszédet hallott. Két férfit és Lukréciát. Felkapta a szabadidőruháját, és kiment az előszobába.

Ledermedt a látványtól. Két mentős fogta közre Szerénkét. Mint kiderült, a bulin asztmás rohamot kapott. Magára hagyták.

– Magára hagytuk! – sírta el magát Lukrécia.

– Lányok, máskor, ha buliba mentek, ne hagyjátok magára a barátnőtöket. Gondolom, tudtátok, hogy súlyos asztmája van – rótta meg őket az idősebbik mentős. A fiatalabbik meg Lukréciával szemezett.

A lányok lesütött szemmel bólintottak.

– Az olasz fiú, aki udvarolt neki, hívott bennünket. Most megtudtuk menteni, de legközelebb lehet, nem lesz ilyen szerencsénk. Ha együtt mentek, vigyázzatok egymásra! – prédikált tovább a szigorú mentős.

Azzal magukra hagyta a lelkiismeret-furdalással küzdő, de egyben csodálkozó lányokat.

Szerénkének valaki udvarolt?

– Mi történt? Mesélj? – faggatta a barátnőjét Lukrécia, de Szerénkéből nem sokat lehetett kiszedni.

– Igazából nem sok minden történt. Nagyon megijedtem, amikor odajött. Ti meg nem voltatok sehol. Rohamot kaptam, és nem találtam a spray-met.

– Miért ijedtél meg? Bántott? – kérdezte dühösen Lukrécia.

– Igazából nem, csak nagyon megijedtem. Főleg, mert ti nem voltatok ott.

– Nem vagyunk a gardedámjaid – vágta rá Lukrécia. – Egyszer önállóan is elboldogulhatnál. Nem leszünk mindig ott neked. Egyszer fel kéne nőnöd, Csipkerózsika!

Szerénke csak lesütötte a szemét és nagyot nyelt. Látszott rajta, hogy némán sír.

Évi – most az egyszer – Lukréciával értett egyet. Úgy érezte, Szerénke visszaél a gyengeségével és elesettségével.

– Tényleg nem őrizhetjük állandóan. És mi van abban, ha egy fiú odamegy hozzá. Miért kell attól asztmás rohamot kapni? Ez utóbbit végképp nem értette.

Idáig, amikor Lukrécia eltűnt valakivel, Évi mindig Szerénkével maradt. Általában nagyobb társaság volt körülöttük és elvoltak. Utána mindig együtt mentek haza. Ők ketten. Volt, hogy Lukréciának vendége akadt. De olyan is, hogy reggel jött haza, mert ő ment „vendégségbe.” Mint például most is.

Évi jobb szerette volna, ha Szerénke belevalóbb lány lett volna. Lukrécia meg kevésbé arrogáns. Sokszor megbánta már, hogy befogadta őket az albérletébe.

– Talán mégis jobb lett volna egyedül. Akkor nem kéne senkihez sem alkalmazkodnom. Csak a dráma jár velük. Csak ne lenne olyan sok a rezsi! – gondolta.

Majd lelkiismerete megnyugtatásaként felhívta Sanyit. Remélte, hogy a vőlegénye nem érzett meg semmi gyanúsat a hangjából. Mindketten elmondták, hogy nagyon-nagyon hiányoztak egymásnak.

Majd valamivel nyugodtabb lelkiismerettel elaludt.

Mikor felébredt, valamivel jobb színben látta a világot és a lakótársait. A többiek is igyekeztek jobb hangulatba kerülni. Rendeztek egy Sudoku partit, majd letöltöttek egy romantikus filmet. Mindhárman megkönnyezték a végét. Nem volt baj, hogy nem volt happy end. Addig se a saját drámájukkal törődtek. Rendeltek pizzát, amit most Évi fizetett.

Majd élték tovább – az időnként drámától sem mentes – diákéletüket. Néhányszor összevesztek – általában Évi és Lukrécia –, de néhány nap duzzogás után mindig kibékültek. Lukrécia hallgatott Évi félrelépéséről, ami többször nem fordult elő.

Hetedik fejezet - Szerénke férjhez megy

Töredék

– Nos, akkor szeretsz engem?

– Szejetjek!

–