Budapest, 2025

Fordította

Widder Zsuzsanna

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Fiona Valpy The Beekeeper’s Promise

Text copyright © 2018 by Fiona Valpy

All rights reserved.

Borító © @blacksheep-uk.com

Hungarian translation © Widder Zsuzsanna, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 6821 22 5

Szeretettel barátnőmnek, Michèle-nek

„Menjetek földjeitekre és kertjeitekbe, és meglátjátok majd,

hogy a méh örömmel gyűjti a virágok mézét,

Ám a virág is örömmel engedi át mézét a méhnek.

A méh számára a virág az élet forrása,

És a virág számára a méh a szeretet követe.”

Kahlil Gibran: A próféta (részlet)*

„A házi méh riszálós tánccal tudatja a kaptárban dolgozó társaival, milyen messze és milyen irányban van az új lelőhely. Nyolcas alakban táncol, az óramutató járásával megegyező irányban félkört ír le, majd egyenes vonalban halad tovább… végül az óramutató járásával ellentétes irányú félkörrel zárja a mozgást.

A méhek télen abbahagyják a gyűjtést, és a királynő köré gyűlnek a méhkas közepén. Úgy termelnek hőt, hogy repülőizmaikat a szárnyuktól függetlenítve remegtetni kezdik, vagyis szaporán összehúzzák és elernyesztik.”

Richard Jones és Sharon Sweeney-Lynch:
The Beekeeper’s Bible (A méhész bibliája) (részlet)

* Révbíró Tamás fordítása

ELSŐ RÉSZ

Eliane: 2017

Tudta, ez lesz az utolsó nyara. Azokban a napokban még a melegen simogató késő tavaszi napfény sem állhatott a csontjáig hatoló, ködként ránehezedő fáradtság útjába. De hát annyi nyár eltelt már. Majdnem száz. Felpillantott a dombra, a szőlő feletti kis temető felé, ahol azok nyugodtak, akiket a legjobban szeretett. Már várták, hogy maguk közé fogadhassák.

Egy dolgozó méh, az egyik első, mely ezen a ragyogó reggelen kimerészkedett a kaptárból, megérezte a gazdája kertjében nevelt virágok nektárját, és a hozzájuk vezető irányt keresgélte szédítő köröket róva a levegőben. Az asszony ráncos bőrét átható méhviasz- és mézillathoz vonzódva repdesni kezdett körülötte.

– Jó reggelt neked is! – üdvözölte az idős nő mosolyogva. – Ne aggódj, még nem hagylak itt! Van még dolgom, tudom.

Keretekkel megrakott kosarát letette a fehérre meszelt kaptárak mellé, majd a széles karimájú kalaphoz erősített fátylat leengedte az arcára és a vállára. Óvatosan leemelve a ferde tetőt kinyitotta az első kaptárat, és közelebb hajolt, hogy szemügyre vegye a heréket, a királynőjük körül hemzsegő, zümmögő testek tömegét. Annyi mézet termeltek, hogy jócskán kitartott még a tél a végét követően is, sőt a család már növekedésnek is indult.

Az új kereteket egy üres fiókba pakolta, melyet aztán betett a helyére, a nyüzsgő méhtömeg fölé.

– Tessék, itt a hely, terjeszkedhettek! – mondta nekik. – És lesz hely a nyári méznek is.

Aztán szépen egymás után végigment az összes kaptáron. Amikor végzett, megállt, és kinyújtóztatta a hátát, mely megfájdult a nehéz keretekkel teli fiókok emelgetése közben. Felnézett a kaptárakra táncoló árnyékfoltokat vető akáclevelek finom csipkézetére. Bármelyik pillanatban virágba borulhatnak, és fürtjeik fehér zuhataga ezüstbe vonja majd a fákat, a méhek pedig teleihatják magukat a nektárok legédesebbikével. Az akácmézes üvegek olyanok lesznek, mintha magával az édes, aranyló nyárral lennének csurig töltve.

Az asszony elmosolyodott. Igen, annyi nyár tovatűnt már. Még egy már ajándék lenne.

Abi: 2017

Eltévedtem. Lost in France, elvesztem Franciaországban, ahogy abban a butácska dalban is van, amit nem tudok kiverni a fejemből, mióta itt vonszolom magam az úton. Megállok egy pillanatra, hogy megtöröljem az arcom a blúzommal, mely már így is átázott az izzadságtól. Az út meredek hegygerinc mentén vezet, és be kell ismernem, elkavarodhattam volna rosszabb helyen is. A táj úgy terül el előttem, mint valami zöld és arany mezőkből álló, itt-ott sötét bársony erdőségekkel tűzdelt patchwork. Alattam, a völgy mélyén széles selyemszalagként kanyarog egy folyó.

Béke és csend a francia napsütésben. Éppen így képzeltem, amikor Pru meg én jelentkeztünk a jógaelvonulásra.

– Nézd csak, pont ez kell neked, Abi! – Pru fényes szórólapot lóbált felém, miközben a szőnyegünket pakoltuk és a cipőnket húztuk a szokásos csütörtök esti óra után. – Egyhetes tavaszi jóga, meditáció és mindfulness a vidéki Franciaország szívében – olvasta.

Nem hívtam fel rá a figyelmét, hogy az utóbbi néhány évben arra is alig tudtam rávenni magam, hogy elhagyjam a lakást, és hónapok óta a leghosszabb út, amit megtettem, a jógaórára és onnan haza vezetett. A kórházi látogatásoktól eltekintve, ahol gyógytornászok és pszichológusok próbáltak segíteni darabokra hullott önmagam összekalapálásában.

De az elvonulás gondolata csábító volt. Mindig is szerettem Franciaországot. Vagyis inkább amit elképzeltem róla, mivel utazni nem sokat utaztam arrafelé, sőt, ha jobban belegondolok, egyetlen más országban sem. A tantárgyak közül a francia ment a legjobban az iskolában. Jó voltam belőle, elmerültem Maman, Papa és Marie-Claude szeretetre méltó, megbízható és szabályos életének csodás világában, melyről az olvasókönyv tudósított. Most pedig tudtam, komoly erőfeszítést kell tennem, hogy újra sínre tegyem az életem, és ismét egy kicsit ki kell dugnom az orrom otthonról. Ha Pruval utaznék, az megkönnyítené a dolgot, gondoltam. Jó társaság, és mindig olyan összeszedett. Két csésze fahéjas chai felett barátkoztunk össze, amikor ő is elkezdett járni a jógaórákra, hogy túltegye magát a válásán. Van humora, nem jár állandóan a szája, amitől idegbajt kapnék, úgyhogy jó útitársnak véltem, és beleegyeztem az utazásba. Még aznap este foglalt helyet mindkettőnknek az elvonulásra, és a repülőjegyeket is megvette, úgyhogy már nem hátrálhattam ki – bár kétségbeesetten szerettem volna, attól a pillanattól fogva, hogy felhívott, és elmondta, mindent elintézett.

Legalább megtanulok ellazulni – gondolom, miközben baktatok a forró aszfalton. Na, abból aztán semmi jó nem szokott származni. És fogalmam sincs, hová fogok kilyukadni, csak elindultam a jógaközponttól felfelé a hegyen, a szőlőskerteken keresztül – de hát egyik lugas olyan, mint a másik. Valahol legbelül azért be kell vallanom, elég szép, ahogy a göcsörtös, száraz fából sarjadó buja zöld kacsokon megcsillan az arany fény.

De nem akarom, hogy a környezetem szépsége elvonja a figyelmemet a haragomról. Hagynom kell, hogy még egy darabig forrjon és kavarogjon bennem a düh Pru iránt, aki így faképnél hagyott. A tanácsadóm elégedett lenne, hiszen folyton azt mondogatja, hogy a harag a gyógyulási folyamat része. És hogy legalább érzek valamit. Ami vagy jobb, vagy nem annál, ha egyáltalán nem érzek semmit.

Ennyit a derűs nyugalomról és megvilágosodásról, amit az elvonulás ismertetője ígért. Kutyagolok tovább. Tulajdonképpen tisztában vagyok vele, hogy nem hibáztathatom Prut. A legtöbben ugyanezt tették volna, ha csak feleennyi lehetőség nyílik előttük. Egy fürdőszoba és egy rendes ágy gondolata – nem is beszélve a melléd szegődő ruganyos és erőtől duzzadó hollandusról – kétségkívül csábító. Csak irigy vagyok; mindazonáltal továbbra is jogomban áll haragudni rá.

Pru a második napon, ebéd után találkozott a fickóval a mosdóra váró sorban. Lám, milyen rámenős a mi Prudence-ünk – kiderül, hogy nem is olyan óvatoskodó, ahogy a neve sugallja. Azt mondta, mindketten azonnali vonzalmat éreztek egymás iránt. A „rokon lelkek” kifejezést használta, amikor végül ledobta magát mellém ebédnél, és kész tények elé állított.

– Ezt arra alapozod, hogy egyszerre kellett vécére mennetek egy tányér fűszeres lencseragu után? Hát ez így nem túl mélyenszántó – vágtam rá, képtelen lévén visszafogni magam.

Kifakadásomat elengedte a füle mellett.

– Kifizette a többletköltséget, hogy egy közeli vendégházban lakhasson. Biztos isteni lesz. Jakuzzis fürdőszoba van hozzá – felelte.

Felsóhajtottam.

– Hát ez tényleg veri a penészes betonzuhanyt, aminek a sarkában ott maradt valakinek a koszos, használt ragtapasza.

Három nappal korábban érkeztünk a központba. Este volt, amikor odaértünk, a legtöbben már elhelyezkedtek, felverték a sátrukat, beterjesztették az igényeiket, és láthatóan ismerték már a járást. Egy batikolt pólós alkalmazott, akinek borotvált feje fénylett a késői napsütésben, mutatott nekünk egy sarkot, ahol felállíthattuk a sátrunkat. Egyértelműen az utolsó megmaradt hely volt: leginkább úgy lehetett jellemezni, hogy „közel van a mosdóhoz”. Idővel sikerült felverni a sátrat, bár eltartott egy darabig, míg rájöttünk, hova jönnek a rudak. A cövekeket sem volt egyszerű gumikalapáccsal beverni a betonkeménységű talajba. Végül három sarkot egész jól, egyet meg kissé bizonytalanul rögzítettünk, és kifeszítettük a két kötelet elöl és hátul, szóval meg kell hogy álljon. Úgysem fúj a szél. Az időjárás pompás – a szórólapnak legalább ebben igaza volt. Éjjel hideg van, de reggelente a nap hamar felmelegíti a levegőt, és délre már igazi hőség van.

Felpattanok, jobban mondva majd kiugrik a szívem a helyéről, amikor hirtelen megzizzen az útszéli fű, és egy vékony, sárga-fekete csíkos kígyó siklik el mellettem. Egy kígyó a fűben! Vigyázat, ezek a legveszélyesebbek! Veszek egy mély levegőt, aztán kifújom, ahogy a tanácsadó tanított, hogy meg tudjam nyugtatni magam, amikor az agyamban megszólal a vészcsengő.

Szedd össze magad! – mondom magamnak. Maradj ura a helyzetnek: ez a kulcs. Ne hagyd, hogy az emlékek felülkerekedjenek rajtad. Adj időt a dolognak – mindenki ezt mondja.

Felértem egy emelkedő tetejére, és az út most egy darabig vízszintesen halad tovább, mielőtt újra emelkedni kezdene. Megállok, hogy levegőhöz jussak, megnyomkodom szúró oldalam, és megyek tovább, ezúttal kicsit lassabban. Az órámra pillantok. Elmúlt hat. A vacsorának már vége a központ ebédlőjében, a rizsadagokat és a zöldségragut szétosztották és elfogyasztották, majd az egészet gyümölccsel tetőzték be. Mindannyian méregtelenítünk, bár eddig az egészséges étkezésnek láthatóan annyi eredménye volt csupán, hogy borzasztóan sok lett körülöttünk az ingerlékeny ember, fejfájással, felfúvódással és nagyon rossz lehelettel – ha már a toxikusságnál tartunk! De hogy senki nem fog meghízni ez alatt a vakáció alatt, az hétszentség. Hacsak Pru és a hollandusa nem zabálnak titokban összevissza abban a luxusvendégházban. Elképzelem, ahogy vedelik a pezsgőt, és tömik magukba a csokoládét az ágyban.

Vánszorgok tovább, és úgy érzem, ölni tudnék egy sült baconös szendvicsért. Ez az a mondat, amit ritkán hallani jógaelvonulásokon, pedig az emberek többsége az idő nagy részében ezen gondolkodik a meditálópárnán ücsörögve, miközben próbálja kiüríteni az elméjét. De lehet, hogy csak én képzelem így.

Már az érkezésünk estéjén is elég nyomasztó volt minden. Miután felállítottuk a sátrat, jött a vacsoraidő, mi pedig követtük a jógatársak áradatát, és beálltunk a tálalóasztalok előtti sorba. Titokban mindannyian egymást méregettük, miközben próbáltunk igazi jógásnak és marha lazának látszani. Pru átöltözött valami hosszú, lenge kaftánfélébe, ami szöges ellentéte a szokásos öltözékének. A sátorral folytatott birkózás után piszkosnak éreztem magam, és melegem volt. Nem vettem a fáradságot, hogy átöltözzek, úgyhogy továbbra is blúzban és farmerban voltam, állandó viseletemben, mellyel a karomon és lábamon lévő hegek javát el tudtam takarni. Kezdtem érezni, hogy a szandálom szíja felett csípik a szúnyogok a bokámat.

Pru röhögőgörcsöt kapott a sátorban aznap este, amikor megkérdeztem:

– Mit gondolsz, megölhetjük a szúnyogokat, vagy az rossz karma?

Azért elővettem a szprét. Bármit megtettem volna egy jó alvásért. Noha nem sok esély volt rá, hogy túl sokat fogok aludni, tekintettel a sátorba hatoló nyirkos éjjeli hidegre, a viszkető csípésekre és a mellettünk egész éjszaka ki-be csapódó vécéajtókra. Nem voltam túl fényes kedvemben, amikor hajnaltájt egy kakas kukorékolni kezdett a közeli gazdaságban, épp mikor végre hosszú idő után sikerült kicsit elszenderednem.

Elsétálok egy út menti ház előtt. A semmiből megjelenik egy kutya, rohan felém, acsarkodva ugat. Agyam pánikjelző rendszere újra riadót fúj, szívem ismét szinte kiugrik a helyéről, idegeim pattanásig feszülnek. Még jó, hogy kerítés van köztünk. Veszélyes egy hely, tele kígyókkal és veszett kutyákkal!

A szandálom már hólyagosra törte a sarkam, ezért megállok, meglazítom a pántot, és közben még mindig remegnek az ujjaim a kutyával való majdnem túl közeli találkozás utóhatásaként. Lejött a bőröm. Mókás lesz így visszagyalogolni a központba. Fogalmam sincs, hol vagyok, és milyen messzire jutottam. Kicsit előrébb a dombtetőn van egy magas kovácsoltvas kereszt, úgyhogy elbicegek odáig, és leülök a fűbe (persze előbb körülnézek, nincs-e a környéken kígyó). A kereszt melletti kilométerkőn ez áll: „Sainte-Foy-la-Grande 6 kilométer”. Mellette egy útjelző tábla kék alapon sárga kagylóábrával – ráismerek a turistaút jelére, amiről Pru hablatyolt egyik nap, amikor reggelinél az útikönyvét olvasta.

Visszagondolok a meditációs teremben elhangzott reggeli beszédre, mely a karmáról szólt: amit másokkal teszel, azt vissza is kapod. Annyit tudtam tenni, hogy nem vetettem gyilkos pillantást Prura, elvégre az rossz karma lett volna, így inkább megtartottam erkölcsi fölényemet. Ott ültek a hollandusával a párnájukon néhány sorral előttem. Odahívott, hogy üljek melléjük, de megráztam a fejem, és maradtam, ahol voltam. Kösz, nem. Nincs szükségem a nagylelkűségetekre, és egyáltalán nem akarok gyertyatartó lenni. Ültem a kis lila párnámon keresztbe tett lábbal, bár merev térdem hangosan tiltakozott, és azonnal tűszúrásokat éreztem a lábamban. Már közel két év eltelt a baleset óta, és az ember azt gondolná, hogy mostanra a sok gyógytorna és nyújtó jógagyakorlat hatására a dolgoknak meg kellett volna gyógyulniuk. Behunytam a szemem, hogy ne lássam, amint Pru minden öt percben hátrafordul és rám mosolyog. Nyilván békülési kísérletként, de abban az elmeállapotban, amelyben voltam, csak önelégültségnek láttam.

Hogy a fenébe lehet ilyen sokáig mozdulatlanul ülni? Képtelen lévén kényelmes pozíciót találni, fészkelődni kezdtem. Az agyam is zizegett, tódultak bele a gondolatok. Ennyit a kiürítéséről. Persze a gondolkodás az utolsó dolog, amit csinálni akarok.

Kezdem azt hinni, hogy nem vagyok alkalmas a meditálásra. A ma délutáni sétán is azt kellett volna gyakorolnunk. Hogy csupa tudatosság legyünk.Nem pedig csupa gondolat, ahogy én. A jógaközpont körüli mezők megteltek sétálva meditáló emberekkel, akik úgy támolyogtak, mint a zombik, minden lépésükre figyelve, hogy „a pillanatban maradjanak”, ahogy meghagyták nekik. Az első pár percben még jól ment, aztán amint megláttam Prut és Mr. Hollandiát párban tovalibbenni, újra beindult az agyam, és egy keskeny ösvényen elvonultam az erdő felé. Hirtelen úgy éreztem, egy pillanatig sem tudok tovább ott maradni abban a lassan mozgó tömegben.

Amint elhúztam a sétáló meditációból, megkönnyebbülve értem az erdőbe, nyugodtabban és nagyobb biztonságban éreztem magam, nem voltam olyan kiszolgáltatott. Már egy ideje nem volt kifejlett pánikrohamom (a gyógyszer segített), de az imént határozottan kezdtem érezni, hogy összeszorul a torkom és a mellkasom, és lüktet a fejem. Most viszont felszabadító volt végre egyedül lenni. Nem vagyok hozzászokva ahhoz, hogy egyfolytában emberek között legyek.

Azon tűnődöm, hány kilométert gyalogolhattam. A kilométerkő sem ad fogódzót, mivel már teljesen elvesztettem a tájékozódóképességemet. Folyik rólam a víz, és terebélyes hólyag keletkezett a sarkamon. Újra megvizsgálom a lábam, és megállapítom, hogy a bőr áttetsző buborékká dagadt a felhorzsolt rész felett. Hogy eltereljem a figyelmemet a fájdalomról, hevesen vakarni kezdem a bokámon lévő szúnyogcsípést pont a jógaleggings alatt, mígnem vérezni kezd. Aztán nekidőlök a kilométerkő érdes felületének, előrenyújtom a lábam, és végignézek a tájon.

Takaros szőlők terülnek el a szélrózsa minden irányában, köztük itt-ott krémszínű kőépületek húzódnak meg. Vörös cseréptetők izzanak az esti fényben. Itt, a hegygerincen még egy kis szellő is fúj. Hálásan tartom felé a fejem, hogy hűsítse izzadó nyakam és égő arcom. Innen legalább már csak lefelé lehet menni. Ha ugyanezen az úton indulok lefelé, talán észreveszek valami táblát, vagy megtalálom a jógaközponthoz vezető jelzést.

Hátrafordulok az út felé, és rémülten veszem észre, hogy jókora fekete viharfelhők gyűlnek az égen. Szinte látom, ahogy nőnek, magasra tornyosulnak, és eltakarják a napot, amitől a meleg arany fény beteges, véraláfutásos lilára vált. A csend is vészjósló, és ráébredek, hogy a madarak és tücskök háttérkórusa, mely felfele jövet kísért, most hirtelen elnémult. Egyik kezemmel megtámaszkodom a kilométerkő tetején, a másikkal meg elkapom a kereszt szárát, és felhúzom magam, vigyázva, nehogy túl nagy súly kerüljön a fájós lábamra. Igyekeznem kell vissza, mielőtt kitör a vihar.

Ekkor motorzúgást hallok, majd megáll mellettem egy fehér furgon. Megfordulok, necctrikós, kopaszodó franciára számítok, de a sofőr egy korombeli nő, csinos lófarokba kötött, hosszú, sötét hajjal.

– Szállj be! – mondja, túlkiabálva a motorzúgást és a szelet, mely hirtelen kis örvényeket kezdett kavarni az útszéli porból. Aggódva nézek fel az eget most már teljesen elsötétítő felhőkre. Vajon vannak a világnak ezen a tájékán tornádók?

– Épp mentem a… – megakadok, mutogatok a központ vélt irányába.

Potyogni kezdenek az első kövér cseppek, előbb az útra, aztán az arcomra. Jeges hidegségüktől megszeppenek. A fejem is behúzom a váratlan, dühödt esőcseppek elől, és csukott szemmel szállok be az anyósülésre.

– Sara Cortini vagyok, örülök, hogy találkoztunk – mutatkozik be angolul (honnan tudják mindig, hogy az ember nem francia?). – Pont itt lakom. – A következő hegygerinc felé mutat, melyet a viharfelhők épp akkor borítanak el. – Gyere be hozzánk egy kicsit, aztán majd hazaviszünk. Hol szállsz meg?

– A jógaközpontban. A nevem Abi Howes.

Sara bólint, sebességbe teszi a kocsit, és megpróbálva beelőzni a kitörni készülő vihart gyorsan felhajt egy meredek, sáros úton. Ott kiugrunk a furgonból, szaladunk a záporozó jégdarabok között, és a néhány másodperc alatt, míg elérjük az elegáns kőépület bejáratát, teljesen elázunk a szakadó esőben.

– Mi ez a hely? – kérdezem, és futás közben próbálom szemügyre venni a bennünket körülvevő épületcsoportot, mely jó magasan, a dombtetőn helyezkedik el.

Sara becsapja az ajtót mögöttünk, és papírtörlőt nyújt felém, hogy megtörölhessem az arcom és a blúzom.

Aztán így szól:

– Isten hozott a Château Bellevue-ben!

Tartalom

ELSŐ RÉSZ

Eliane: 2017

Abi: 2017

Eliane: 1938

Abi: 2017

Eliane: 1938

Abi: 2017

Eliane: 1938

Abi: 2017

Eliane: 1939

Abi: 2017

Eliane: 1939

Abi: 2017

Eliane: 1939

Abi: 2017

Eliane: 1940

Abi: 2017

Eliane: 1940

Abi: 2017

Eliane: 1940

Abi: 2017

MÁSODIK RÉSZ

Eliane: 1940

Abi: 2017

Eliane: 1940

Abi: 2017

Eliane: 1942

Abi: 2017

Eliane: 1942

Abi: 2017

Eliane: 1942

Abi: 2017

Eliane: 1942

HARMADIK RÉSZ

Eliane: 1943

Abi: 2017

Eliane: 1943

Abi: 2017

Eliane: 1943

Abi: 2017

Eliane: 1943

Abi: 2017

Eliane: 1943

Abi: 2017

Eliane: 1944

Abi: 2017

Eliane: 1944

Abi: 2017

Abi: 2017

A szerző jegyzete

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Fiona Valpy
A kerti útvesztő

A HÁBORÚ ALATT MEG KELLETT ŐRIZNI A TITKOT – MOST VISZONT MINDENKINEK MEG KELL TUDNIA…

TOSZKÁNA, 1943. Beatrice-nek az volt az álma, hogy egy éven át külföldön angolt tanít, de a háború keresztülhúzta a számítását. Nem tudja elhagyni az országot, ezért a Villa delle Colombe-ban húzza meg magát, amelynek kertjében egy ciprusokból ültetett útvesztő található. Az épületben lakó kedves olasz pár többeket, felnőtteket és gyermekeket egyaránt beköltöztet biztonságosnak hitt otthonába. A háború előrehaladtával azonban a birtok lakói borzasztó dolgoknak lesznek tanúi.

2015. Tess férje elvesztését gyászolva, fájdalommal teli szívvel érkezik a villába. Beatrice ma is itt él, ő vigyáz a birtokra – megmutatja Tessnek, hogy ez a kert valódi gyógyír a lelki sebekre. Tess lassacskán kezdi jobban érezni magát. De odalesz a béke, mert megjelenik Marco, a villa tulajdonosa, aki ingatlanfejlesztők kezére akarja játszani a régi épületet.

Beatrice ráébred, ha feltárja a villa fájdalmas múltját, megakadályozhatja Marco tervét. Tess is megérti, hogy a Villa delle Colombe nem egyszerűen menedék volt, hanem igazi fáklya, amely beragyogott egy sötét időszakot. Vajon rá tudja venni Tess a tulajdonost, hogy adjon még egy esélyt a patinás helynek – és egyúttal a nő életébe is újra beköszönthet a boldogság?

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Mandl Orsolya

Előkészítés Mandl Orsolya

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Palladio – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

VollkornSC – SIL Open Font License