AIMEN KLIMMERON

KÁMA PÚRA

A GYÖNYÖRÖK VÁROSA

Ad Librum

Budapest, 2024

KÁMA PÚRA

ELSŐ RÉSZ

1. Egy prófécia

2. Oroszlánkölyök

3. Rózsák és tövisek

4. Szonáta

5. Carina Dahl

6. Realithéâtre

7. Haláltánc

8. La Gitanilla

9. Művészszerelem

10. Escucha tu corazón!

MÁSODIK RÉSZ

11. Uralkodj MAGodon

12. Nőnek lenni…

13. Leckék

14. A Kígyó ereje

15. Ajándék

16. Kaula

17. Álom és Valóság

18. Játék

19. A nagybetűs Élet

20. Körbe írt háromszög

21. Üzen a múlt

22. Egy régi ismerős…

23. A fekete ajtón túl

24. Múltba nyúló gyökerek

25. Csakra Púdzsa

26. ,,Amint fent, úgy lent…”

27. Együtt

…a mindenkori Mesternek

ELSŐ RÉSZ

,,Isten titkainak szent írása:

Te vagy az.

Mennyei szépség képe, mása:

Te vagy az.

Nincs semmi a Világban,

mi ne létezne benned,

bármily nagy,

minden, ami lenni vágytál,

már régen Vagy!”

Rumi

1. EGY PRÓFÉCIA

Ezerkilencszázhatvanhét februárjában sírtam bele jelenlétemet a világba. Egy csillagtalan, ködös éjjelen. Apám, Thorwald Falkenberg – címeres nemesi család leszármazottja – örömében táncra perdült a szülészet folyosóján, amikor tudtára adták, hogy fiúgyermekkel ajándékozta meg a Mindenható. Ha istenhívő lett volna, egészen bizonyos, hogy tekintélyes adománnyal örvendezteti meg az Amiralitetskyrkam hordóhasú lelkipásztorát, de apám javíthatatlan ateista volt. Egyre csak azt kiáltotta: GYŐZELEM! GYŐZELEEM! Háromszori sikertelen próbálkozás után – amely csak lányokat eredményezett – végre egy fiú! Lelki szemeivel már látott is engem egy katonai cirkáló parancsnoki hídján, díszes egyenruhában, a kitüntetések alatt büszkén feszülő mellkassal, tüzes vezényszavakat pattogtatni…

Apám ugyanis katonaember volt, mindenre elszánt harcias alkat. A haditengerészetnél szolgált. Utolérhetetlen hazafias önfeláldozással verte a dobokat Karlskrona tengerészalakulatának nagyzenekarában. ,,Üstdobon, rézháromszögön és egyéb ütős hangszereken játszott” – ahogy ő szerette kifejezni magát.

Eme tevékenysége felbecsülhetetlen előnyt jelentett számomra: mivel a dobok püfölésével volt alkalma kiélni enyhén agresszív, harcias ösztöneit, engem sohasem vert! Hálás is voltam a Sorsnak eme kegyéért, főleg amikor a szomszéd fiúra gondoltam. Az ő apja ugyanis szabómester volt, derék, igazságszerető ember. Munkája közben nem volt mit püfölnie, így aztán mindennap megverte a fiát. Különlegesebb alkalmakkor pedig a feleségét is. Férfias bátorsággal vette semmibe a svéd kormány törvényerejű rendeletét, amely komoly büntetés terhe alatt tiltotta a gyerekstádiumban levő állampolgárok bárminemű testi fenyítését; és ugyanilyen hősiességgel vette semmibe az éppen nemzeti méreteket öltő feminizmusnak hódoló felesége fenyegetéseit is. Akkoriban bíráltam is a kormány politikusainak gügyeségét ebben az ügyben; saját élettapasztalatom által megerősített nézeteim szerint, sokkal hatásosabb lett volna, ha ilyen törvények helyett, amelyekre úgyis mindenki fittyet hány, inkább ütőhangszer-tanfolyamokat szerveztek volna az olyan szülők számára, akiknek munkahelyük nem nyújt lehetőséget lappangó agresszív hajlamaik kiélésére.

Apám mindenáron katonát akart gyúrni belőlem. Alig ötéves lehettem, amikor először végigvonszolt a város katonai erődítményein. Szinte vallásos áhítattal mesélt nagy csatákról, dicső győzelmekről. Emlékszem, egy őrtorony mellvédjénél álltunk, és történelmi adatok egész zuhataga ömlött a fejemre, de a fülembe nem sok jutott belőle. A tengert bámultam, gyönyörű kilátás nyílt onnan fentről, és teljesen más érzés volt, mint amikor csak úgy, a partról, tengerszint feletti gyerekmagasságból néztem a nagy vizet. Nem messze a parttól hattyúcsapat úszkált. Azon törtem a fejem, vajon miért kell nekik abban a hideg vízben lubickolniuk, vajon ki kényszeríti őket erre. Mélységes részvétet éreztem irántuk… Eszembe jutottak addigi rövid életem legkeservesebb pillanatai, amikor reggelente apám kiráncigál az édes álom karjaiból és a meleg paplan alól, alaposan megtornáztat, utána pedig arra kényszerít, hogy jéghideg vízben derékig lemosakodjak. Még ötéves sem voltam, de már mélységes ellenszenvet éreztem a reggeli felkelés és a hideg víz iránt. – ,,A tornyot 1857-ben építették a kikötő védelmét biztosító tüzérség számára” – hatoltak el tudatomig olykor, valahonnan nagyon távolról, apám szavai.

A dicső múlt nagy csatáinak emlékét őrző, mohossá némult kövek ébresztettek ugyan valamiféle misztikusnak mondható érzést, de marcona őseim harci kedvét nem sikerült felébreszteniük bennem – ahogyan apám számításai szerint, ennek történnie kellett volna. Még a Tengerészeti Múzeumban büszkélkedő, feketére olajozott ágyúk és csillogóra vikszolt kardok sem tudtak különösebben meghatni. Csak a hosszú katonai alagút nyerte el tetszésemet, amin valamikor a forgalom zajlott a kikötő és a vasútállomás között. Ez rendkívül izgalmas volt, mert ilyenkor nyáridőben egy pedálhajtású csillével egyik végétől a másikig lehetett kocsikázni.

Pár évvel később, gyerekkorom Jules Verne-korszakában, már más szemmel és sokkal nagyobb érdeklődéssel tanulmányoztam a teljes felszereléssel ellátott múzeumhajót, a Jarramast, és a nyugdíjba vonulása után is büszkén az ég felé nyúló árbocdarut. De akkor is inkább az utazás, a végtelen tenger szabad levegője csábított, mintsem a háborúsdi lehetősége.

Amikor apám első felfedezőutamra vitt, még éretlen voltam a beavatásra. Akkoriban csak a kislányok érdekeltek… na, meg a hangszerek. Imádtam, ha apám magával vitt a zenekari próbákra. Szünetekben, amíg a zenészek a folyosón cigarettáztak vagy kártyáztak, belefújhattam a trombitákba, a lefektetett nagybőgő nyergében lovagoltam, vagy amit a legjobban szerettem: elbújtam a tuba hatalmas tölcsérjében. Egyszer aztán a pajkos bajszú öreg tubás észrevett, lopva odasettenkedett és jól belebrummogott. Ijedtemben ki akartam ugrani belőle, de aztán meggondoltam magam. Észrevettem, hogy a hanghullámok, amelyek körbefonnak, jóleső érzéssel bizsergetik meg testemet. Attól kezdve a tubázás került ártatlan élvezeteim toplistáján az első helyre, megelőzve a fagyizás és a rollerezés nyújtotta örömöket. Imádtam ezt a bizsergető érzést… de azt a másik érzést is, ami akkor fogott el, amikor a szünet után a karmester pálcája a levegőbe emelkedett, és intésére megzendült a nagyzenekar. Ilyenkor befeküdtem a zongora alá, szemem önkéntelenül becsukódott, a testem pedig egy csendesen hullámzó tenger felszínén lebegett. Ez is olyanszerű bizsergés volt, mint tubázáskor, csak mégis más: finomabb és andalítóbb. A hullámok hol erre, hol arra sodortak, néha szédületes, fénylő magasságokba emeltek, máskor pedig jóleső lassú zuhanással ejtettek örvénylő mélységek felé.

Imádtam a zenét. Ebben az egyben apám fia voltam, de minden egyébben különböztem tőle. Például, ő szerette a rendet és a vasfegyelmet, én pedig testem és lelkem minden porcikájával tiltakoztam ellenük – de a házban sajnos apám volt a parancsnok. Nagy bánatomra a játékokat mindig tökéletes katonasorba kellett állítani a polcon, a ceruzákat vissza kellett tenni a dobozukba, a cipőket minden este fényesre vikszolva egyenes vonalba kellett sorakoztatni az előszobában…

Néha megtörtént, hogy dacolva az atyai kényszerrel, lelkemnek kaján elégtételt nyújtó művészi rendetlenségben hagytam a szobámat. Apámnak ez valóságos lelki fájdalmat okozott. Ilyenkor a visszafojtott felindulástól enyhén remegő hangon magyarázta el a rend és a fegyelem betartásának szükségességét, mint az emberi erkölcs legszentebb követelményét:

– Édes fiam, én nem tudom felfogni, hogy lehet így élni, hogy lehet egyáltalán lélegezni ebben a bábeli zűrzavarban: az inged összegyűrve a szék alatt, egyik zoknid az asztalon, a másik a könyvespolcon, a könyveket mintha villával hánytad volna fel a polcra: ha egyet leveszek, az összes lezúdul, a ceruzák szanaszét a földön, az asztallapja csupa ragasztó, és ez mi?! A tányér a tegnapi csirke maradványaival az ágyad közepén! Hányszor kell még elmondanom, hogy nem-e-szünk-a-szo-bá-ban! – egyre jobban feltúrázta magát. – Nézd meg, milyen förtelmes rendetlenségben élsz! Nézz egy kicsit magad köré! Látod? Tetszik?!

Magam köré néztem egy kicsit, láttam, és az igazat megvallva, tetszett… Valami meghitt személyesség áradt ebből a rendetlenségből: az én rendetlenségem volt. Számomra ez is egyfajta rendet jelentett, és el nem tudtam képzelni, mi olyan zavaró ebben. Miért csak az a rend, ha a könyvek a könyvespolcon vannak, a ruhák a szekrényben, a ceruzák a dobozban és a tányérok a konyhában? Miért ne lehetne másképpen is rendezni a dolgokat? Engem ez az apám ízlése szerinti, egyenes vonalú, kocka alakú, személytelen rend kétségbe ejtett, de ilyenkor nem próbáltam ellenkezni vele. Töredelmesen lehajtottam a fejem és mély megbánást színlelve hallgattam végig az expozé második felvonását, amely, a már ismert séma szerint, valahogy így hangzott:

– Már annyiszor elmagyaráztam neked, mikor érted már meg végre, hogy rend és fegyelem nélkül nincs nyugodt és kiegyensúlyozott élet? A dolgokat mindig pontosan ki kell számítani, meg kell tervezni és szabályszerűen végrehajtani. Csak így kerülhetjük el a kellemetlen meglepetéseket. – De a kellemeseket is, gondoltam magamban. – Képzeld el, mi lenne, ha az utcán az autók, az emberek és egyéb járművek csak úgy összevissza közlekednének, mindenféle rendszer és szabály nélkül?

– Hát ez tényleg szörnyű volna – hagytam jóvá, s közben eszembe jutott, mennyire szeretek átmenni a piroson, és milyen örömömre szolgál tülkölő autók között szlalomozva átjutni az út másik felére.

– Vagy például az égitestek: mi lenne, ha csak úgy rendszertelenül erre-arra keringenének? Képzeld el, hogy a Föld csak úgy odamerészkedne a Nap közelébe, mert neki éppen úgy van kedve, felfogod, mi lenne akkor?

Bólintottam.

– Na látod? Az élet is ugyanilyen: az embernek törvényekre, szabályokra van szüksége ahhoz, hogy zavartalanul haladhasson saját kijelölt pályáján. Erre való a rend és a fegyelem. Érted már végre, fiam?

Én értettem, csak ő nem értette, hogy ez itt egészen más, mint az ,,autók, emberek és egyéb járművek” esetében, de nem találtam szavakat, hogy elmagyarázzam neki. Ez volt az ő vallása… és vakon hitt benne.

Szegény apám, alapjában véve jót akart, csak a módszerei voltak szörnyen rosszak: nem tudott játszani. Talán ha játszva próbálta volna megszerettetni velem a rendet, lett volna némi esélye, de így ahelyett, hogy megszerettem volna, még jobban utálni kezdtem.

Anyám más volt: finom lelkű, érzékeny, intuitív és eléggé hallgatag. Hitt Istenben és az álmokban. Akaratát sohasem próbálta hangos szóval érvényesíteni, mint apám, mégis mindig sikerült a dolgokat saját belátása szerint irányítania.

Számos vitájuk ellenére, vagy inkább ezekkel együtt, mérhetetlenül ragaszkodtak egymáshoz. Anyám érzékeny nőiességének határozottan imponált, apám akaratos férfiassága, amely egyszersmind biztos támaszt nyújtott az ő szárnyaló képzeletének. Sokszor szidta apámat csökönyössége miatt, de szemrehányásai inkább egy titkos szerelmi párharc külső megnyilvánulásai voltak. Sohasem volt bennük igazi harag, vagy sértő indulat.

Vallásos vitáikban látszólag anyám maradt alul – apám kereken megtiltotta neki, hogy ,,babonás zagyvaságokkal tömje a gyerekei fejét” –, később az élet mégis mindig anyámat igazolta.

Egyik alkalommal az egységet, amelyhez apám tartozott, hadgyakorlatra vitték. A zenészeknek nem volt kötelező a részvétel, de ő már egy héttel azelőtt lázasan készült. Nap mint nap izgalomtól kipirult arccal mesélt az előkészületekről, kimosta a hátizsákját, ruhái már három nappal indulás előtt elő voltak készítve. Olyan volt, mint egy kisgyerek karácsonyi angyalvárás közben: azt számolgatta, hányat kell még aludnia a nagy napig.

Két nappal az indulás előtt anyámnak különös álma volt. A reggelinél ültünk, amikor elmondta apámnak. Arca fehér volt, mint a fal, remegő hangja erős zaklatottságról árulkodott. Erőlködve kereste a szavakat.

– Nem tudom, hogy is mondjam el neked… tudom, hogy te nem hiszel az ilyesmikben, de… az éjjel… az éjjel nagyon furcsát álmodtam…

– A vacsora megfeküdte a gyomrodat – vágott közbe apám széles mosollyal a bajusza alatt, de anyámnak nem volt kedve viccelni. Határozottabban folytatta:

– Egy nagy fekete lovon ültél, hosszú fehér köntösben, arccal felém fordulva, de le volt hunyva a szemed. Szólítottalak, és te nem válaszoltál. Aztán a ló megfordult és elindult, de nem ügetett, mintha úszott vagy inkább repült volna. Egyre csak távolodtál. Kétségbeesetten kiáltoztam utánad, de te nem fordultál vissza. Többé nem láttam az arcodat. Zokogás tört rám és az angyalok kórusát hallottam énekelni. Könnyektől nedves párnán ébredtem, és… olyan jó volt érezni, hogy ott lélegzel mellettem és átölelhetlek. Mégsem tudtam megnyugodni. Valami szokatlan fájdalmat érzek a szívem tájékán.

– Majd csak elmúlik, meglátod – simogatta meg csitítóan anyám arcát.

– Szeretném, ha nem mennél el a hadgyakorlatra. Neked úgysem muszáj ott lenned.

– Bolondokat beszélsz, Anelie!

– Tudtam, hogy nem fogsz komolyan venni. De nem tehetnéd meg ezt értem, csak most az egyszer? Tudod, hogy soha semmit nem szoktam kérni tőled?

– Kérj bármi egyebet, Anelie szívem, és megteszem. Csak ezt az egyet ne. Erről nem tudok lemondani.

Anyám nem szólt többet, de hallgatása jobban felkavart, mint a szavai.

Másnap reggel az indulás előtt anyám hosszan és szenvedélyesen ölelte magához élete párját. Szemeit könnyek áztatták.

– Ígérd meg, hogy nagyon vigyázol magadra – suttogta.

– Persze, hogy vigyázok… mindig is vigyáztam.

– És ezt vidd magaddal – fűzte hozzá elhaló hangon és valamit a markába csúsztatott.

– Hát ez mi?! – Apám tenyerében egy piciny aranykereszt csillogott.

– Kérlek, ne utasíts vissza – mondta anyám suttogva, de olyan erővel, hogy tetőtől talpig beleborzongtam.

– Hát jól van… de csak a te kedvedért. Tudod, hogy én úgysem hiszek az ilyen babonákban…

Két nap múlva láttam viszont apámat. A katonakórház sürgősségi osztályán feküdt: jobb lába bokájától az ágyékáig gipszbe téve, ő pedig elkeseredetten szitkozódott.

– Hogy a fene vigye el az ilyen kétbalkezes, tátott szájú embereket. Most aztán nyomhatom az ágyat hónapokig, és a gyakorlatról is lemaradtam. Hogy az ördög vigye el… – de, hogy pontosan mi történt, arról nem akart nyilatkozni. Végül a kollégája mesélte el az esetet:

– Tetszik tudni, az úgy történt, hogy ládákat rakodtunk a csónakból a hajóra. Kézből kézbe adogattuk őket, az őrmester úr pedig lentről, a csónakból irányította a munkát. Aztán a mellvédnél álló katona rosszul ragadott meg egy súlyos ládát, és az visszaesett a csónakba. Mindnyájunkban megfagyott a vér. Ha az őrmester úr hirtelen nem húzódik hátra, a láda a koponyáját zúzza szét, így csak a combcsontot törte el.

Engem a történet furcsán felkavart. Nővéreim is megszeppenve hallgattak. Egyedül anyám volt boldog és hálás az Égnek, mert ,,ebcsont beforr”, de a párja él!

– Látod, fiam – oktatott apám, miután már mankóra támaszkodva járkálni kezdett –, ezért mondom neked állandóan: a legfontosabb az, hogy a munkádat mindig pontosan és figyelmesen végezd, akkor nem történhetnek ilyen kellemetlenségek.

Számára ennyi volt a tanulság az esetből. Bennem azonban sok megválaszolatlan kérdés maradt. Apám nyíltan sohasem ismerte be, hogy anyám álmának bármi köze is lett volna balesetéhez, de attól a pillanattól kezdve valami megrendült acélkemény meggyőződésében. Egy kicsit jobban odafigyelt anyám véleményére, és azzal sem ellenkezett már, ha néhanapján a templomba vitt minket.

*

Volt még egy személy népes családomban, aki nemcsak gyerekkorom, de további életem alakulásában is jelentős szerepet játszott: anyai nagyapám, Marten Lindenholm. Első számottevőbb találkozásunk négy hónapos koromban történt. Hosszas viták után anyámnak sikerült végre elnyernie apám beleegyezését, hogy az én fejemet is a keresztvíz alá tartsák. Első templomi látogatásom után, a tiszteletemre összesereglett vendégeknek anyám a kis kertünkben terített. Engem egy pokrócra helyezett, és kiszabadított pelenkáimból, ,,hogy süsse az én kis bogaram hasikáját a jó meleg napocska”. Boldogan hadonásztam, rúgkapáltam és gőgicséltem – már akkoriban is a nudizmus eltökélt híve voltam –, aztán egyszer csak elcsendesedtem, a kalimpálást is abbahagytam, mire mindenki felfigyelt, és megdöbbenve tapasztalták, hogy kis pisilőkém koromat tekintve igencsak szokatlan irányba mutat, majd pár pillanat múlva végignézhették, amint a színtelenre desztillált anyatej gyönyörű íves pályát leírva, egyenesen az arcomra csorog. Megilletődve néztek, míg az utolsó csepp is célba ért. Akkor nagyapám odaszaladt hozzám, felkapott, hatalmasat cuppantott a köldökömre, diadalmasan a magasba emelt és boldogan felkiáltott:

– Ez az öcskös, ha felnő, fél Európát meg fogja ba…

– Hallgass, te vén kecske! Folyton csak a bolondságokon jár az eszed! – torkolta le nagyanyám, majd féltő mozdulattal kiemelt párja tenyeréből.

– No, majd meglátjátok – mormogta, inkább magának, és visszahúzódott a boroskancsó közelébe.

Attól a pillanattól kezdve mélyen a szívébe zárt, és elnyertem a kedvenc unoka státusát.

Amikor anyám újra pelenkába bilincselt, és a rácsos kiságyba fektetett, nagyapám ismét morgolódni kezdett:

– Hogy tudjátok ezt a gyereket ebben a börtönben tartani? Na, majd farag neki nagytata egy igazi bölcsőt, olyant, amilyent Marten Lindenholm unokája megérdemel!

A tény, hogy nővéreim is ugyanezen rácsok mögött nőttek fel, egy pillanatra sem zavarta. Velem más tervei voltak.

Három nap alatt készült el a bölcső, ami tulajdonképpen egy kecses ívű vikinghajó makettje volt. Igazi orrdíszt is faragott neki, egy gyönyörű sellőt, nagy csodálkozó szemekkel, hosszú hajjal, gömbölyű mellekkel, és persze meztelenül.

Mert a sellők ilyenek. Mindig meztelenek

*

Nagyapám halász volt. Imádta a tengert és a szabadságot. Egy közeli falucskában éltek nagyanyámmal együtt. Idegenkedett a várostól, és ragaszkodott a munkájához, pedig már egyre nehezebben lehetett megélni belőle. Nagyanyám kitartó rimánkodása sem tudta meggyőzni őt, hogy valami divatosabb mesterséget válasszon magának. Pedig ezermester volt. Az égvilágon mindenhez értett – a csónakkészítéstől a házépítésig, az esztergályos munkától a mosógépek javításáig. Sokszor hívták a hajó-építőtelepre, jó fizetést ígértek neki, de hallani sem akart róla. Vonzotta a tenger, mint éji lepkét a viharlámpa fénye: ott érezte magát igazán otthon, a süvöltő szél birodalmában, élet és halál találkozásánál, a magasra korbácsolt hullámok tetején táncolva. Olykor engem is magával vitt. Még ma is látom, amint a hánykolódó csónakban egyensúlyozva lábra emelkedik, és torkaszakadtából énekelni kezd. Köldökéig kigombolt ingét vadul lobogtatja a szél, és izmos mellkasának őszülő szőrszálai közt vízgyöngyöket csillogtat a lemenő nap rézvörös fénye. Hangja áttöri a tenger zaját, és úgy száll a magasba, mint egy vad invokáció, őseinek pogány isteneihez, melyekben ő maga is hitt.

Szabadság utáni vágya az élet más területein is paroxisztikus méreteket öltött. Hatalmas szerelmi étvágya volt, amelyet a környékbeli halászfalvak fiatal menyecskéi és szép özvegyei boldogan élvezhettek hosszabb-rövidebb ideig, ki-ki a maga érdeme szerint. Egy-egy ilyen szerelmes portyázása után pedig nagyanyámat még hevesebben szerette, többször is egymás után, és ezzel már jó előre lefegyverezett mindennemű esetleges kifogást nagyanyám részéről. Pedig jól tudta nagyanyám, hol járt az ura, de sohasem vetette a szemére – illetve egyszer, még fiatalkorában tett egy kísérletet: mint ahogy minden becsületes féltékeny fiatalasszonyhoz illik. Néhány kérdést intézett hitvestársához éjszakai kimaradásának körülményeire vonatkozólag, sőt egy pár csípős megjegyzéssel is próbálkozott a nőszemélyeket illetően, akikkel nagyapám feltehetőleg mulatott.

A válasz egy hatalmas pofon formájában fogalmazódott meg, de aztán szavakban is kifejezésre jutott:

– Ne légy fösvény, asszony, mert elég van belőle! Jut is, marad is!

Azzal ölbe kapta hüppögő asszonykáját, és egész délig nem engedte leszállni a hitvesi ágyból. Ifjú nagyanyám gyönyörsikolyai elnyomták az éhesen maradt malacok sivítását és a ketrecbe zárt tyúkok felháborodott kotkodácsolását.

Ezzel az első és utolsó incidenssel nagyapám lezártnak tekintette az ügyet, nagyanyám pedig hamar megtanulta, hogy a csípős nyelv több kárt okoz, mint hasznot. Elfogadta sorsát.

Néha azért még sírdogált egy-egy keveset magányos éjszakákon, de aztán reggel mindig tiszta ruhával és meleg fürdővel várta élete párját.

Nagyapámnak volt egy titka, amiről kéjes izgalommal és csak suttogva pletykáltak a környékbeli asszonyok: úgy szerelmeskedett, hogy sohasem ,,ért a végére”. Azt rebesgették, nincs olyan asszony, aki ,,el tudná sütni Marten Lindenholm ágyúját”. Még a legvadabb nőstény is elfáradt féktelen ölelésében. Ezért vágyták és szerették; de birtokolni nem tudták, erre ő sohasem adott esélyt. Élete végéig hű maradt nagyanyámhoz – már ahogy ő értelmezte a hűséget.

Egy meghittebb pillanatban nekem elejtett pár szót a titkáról.

A kocsmából kísértem haza, de nem volt kedve bemenni a házba. Leültünk a kis padkára, a ház elé. Mesélni kezdett. Legénykorában matróz volt, és egy kereskedelmi hajón szolgált. Egyik alkalommal a hajójuk tíz napig vesztegelt Bombayben. Ott ismerkedett meg egy titokzatos indiai nővel, aki prostituált volt ugyan, de tőle egyszer sem vett el pénzt. Ő tanította meg egy különleges fogásra, valami ilyesmit mondott neki: ,,Ha sokáig akarsz élni, és életed végéig asszonyt ölelni, akkor soha ne veszítsd el a férfierődet, akármilyen hevesen ölelsz is.”

Ennyit árult el akkor nagyapám. Tapasztalatlan voltam, és nem nagyon értettem, miről beszél, de sejtettem, hogy valami hatalmas titok van a dologban. Maga az egész ember egy csodálatos és vonzó rejtély volt számomra akkoriban.

Szüleim nem szívesen engedtek nagyapámhoz, talán attól tartottak, hogy engem is ,,elront” az öreg, pedig kisebb koromban nem esett szó szerelmi kalandokról. Gyönyörű meséket mondott, és mindenféle csudajátékot fabrikált nekem. Később halászni tanított, és csónakkal meglovagolni a vad hullámokat.

Gyerekkorom legszebb pillanatai voltak ezek. Apám katonás házirendje után, nagyapám szellemének közelsége olyan volt lelkemnek, mint börtönből szabadultnak a napfény.

Szerelmi kalandjairól csak később kezdett el beszélni, amikor elérkezettnek látta az időt. Tizenkét éves voltam és mindenre kíváncsi, ami a szerelemről szólt. Anyám szerint, még túl fiatal voltam az ilyen mesékhez… és lehet, hogy igaza volt. Nagyapám történetei olyan vágyakat korbácsoltak fel bennem, melyeknek beteljesüléséig még nagyon sokat kellett várnom. Sok kínzó éjszakát töltöttem még azután magánytól forró ágyamban. Csakhogy nagyapám bölcs volt, s mint a jó gazda, olyankor vetette el a magot, amikor a föld még elég puha volt a befogadásához – a mag héjának feltörésével járó fájdalmak pedig kevésbé érdekelték, vagy legalábbis természetesnek ítélte őket.

Nagyanyám halála után egyik napról a másikra hagyott fel hírhedt szokásával. Párjának elvesztése valami titkos erőforrástól vágta el őt, ami nem a szexuális erővel állt kapcsolatban: egész mélyről jött, és ott mélyen benne valami végérvényesen megszakadt. Talán most értette meg igazán, hogy mit jelentett számára szeretett hitvese. Nem vált lelki beteggé, vidámságát és kiáradó életkedvét továbbra is megőrizte; talán egy kicsit álmodozóbb lett. Nem beszélt többé szerelmi kalandjairól: másfajta meséket kezdett el mondani. Az a teremtőerő, ami eddig végtelenbe nyúló szeretkezésekhez szolgált üzemanyagot, most egy magasabb síkon kezdett el termést hozni. Nem olyan hagyományos mesék voltak, mint amilyenekkel kisebb koromban öntözgette sarjadó képzelőerőmet: sajátságosan gazdag erotikus fantáziájának szublimált termékei voltak ezek, s mintegy aranytálcán nyújtotta át általuk érzékien ábrándos és szenvedélyesen romantikus lelkének ünnepi ajándékait.

Ezek a mesék is, mint a mesék általában, a szerelemről szóltak, de a szerelem legtisztább, legönzetlenebb formájának adtak életet. Hőseik emberek voltak ugyan, nők és férfiak, de ezek a nők a tündérek szépségének, a sellők érzékiségének és az istennők tökéletességének jegyeit viselték magukon. A férfiak pedig igazi, hősökhöz méltó bátorsággal harcoltak értük, határtalan gyöngédséggel hódították meg szívüket, és tökéletes szerelemmel szerették őket, ahogy csak egy isten szerethet.

Emlékszem egy történetre – nem is mese volt, hanem egy különös meggyőződés. Többször is elmondta nekem, újabb és újabb árnyalatokkal gazdagítva. Mindig, amikor erről beszélt, különös áhítat kerítette hatalmába, ami lassan-lassan engem is magával ragadott. A ház előtti kispadkán ültünk, amikor először elmesélte:

– Olyasforma lehettem, mint te most. Egyik éjszaka különös álmot láttam. Egy csodálatos szigeten jártam. A partot magas pálmafák őrizték, koronájukat, mint hatalmas legyezőket lengette a szél. A kéklő fényben csillogó kis öblöt ezerszínű virággal tűzdelt növényzet futotta körül.

A szigeten gyönyörű nők éltek, és teljesen meztelenül jártak. Zöld levelekből és virágokból font öv emelte ki csípőjük gömbölyűségét. Hosszú hajukat színes virágok ékesítették. Hol a vízben játszadoztak, hol pedig a parti fövényen feküdtek, és a szerelem simogatásaival gyönyörködtették egymást. A szigeten férfiak is laktak, aranybarna, szobortestű férfiak. Ők szintén meztelenül jártak, s ha valamelyikük az öböl partjára tévedt, szabadon gyönyörködhetett a szerelem játékait játszó nők nyújtotta, isteni látványban. Ha kedve tartotta, ő is eljátszadozhatott bármelyikükkel, vagy akár mindegyikükkel is – mert ezek a nők mindig készek voltak a szerelemre. Ha valamelyikük, édes gyümölcs után kutatva, férfival találkozott a rejtett erdei ösvényen, gyönyörteljes szerelemmel fonta körül annak testét, a buja bokrok sátrának hűs árnyékában.

Ezen a szigeten nem ismerték a féltékenységet, és a birtoklás önző vágya sem kínozta őket. A nők nem marakodtak a férfiakért. Egyformán imádták mindegyiküket, és gyöngéd érzésekkel szerették egymást.

Olykor esténként a sziget lakói a parton gyűltek össze a nagy tűz körül, ilyenkor a férfiak erős, mély hangjukon énekelni kezdtek. Éneküket ősi erőket ébresztő dobok zenéjével kísérték. A nők pedig minden érzéket felcsigázó, észveszejtő táncba lendültek. A velük táncoló lángnyelvek izgató fényjátéka forrón csillogó testükre vetült. Aztán amikor elhalkultak a dobok, és az ének hangja is visszahúzódott a láthatatlan éterbe, a férfiak acélos karjaik közé zárták a tánc hevétől lihegő asszonyaikat, és a legigazibb szerelemmel szerették őket ott, a vadon csillagfényes templomában, a lángoló oltár körül.

Sohasem fáradtak el a szerelemben, mert olyan természetes volt számukra az ölelés, mint amilyen természetes, hogy reggelente a tenger sötéten kéklő vizéből előbújik a nap, és a fák boldogan teremnek szép, zamatos gyümölcsöt az éhes vándor számára.

Ha néhanapján idegen férfi tévedt a szigetre, a szerelem istennői őt is kiszabadították ruháinak kötelékeiből. Megfürdették, testét illatos olajokkal kenték be, és virágfüzérekkel ékesítették. Ízes gyümölcsökkel táplálták, és aztán a gyönyörök legtitkosabb, legízletesebb csemegéivel ajándékozták meg. Ha kedve volt hozzá, a szigeten maradhatott a többi férfival együtt, ám ha távozni akart, akkor engedték távozni, mert tudták, hogy az ölelések, amit neki nyújtottak, nem hagynak lelkében égő sóvárgást, sem olthatatlan szomjat – csak tiszta örömet és soha el nem veszíthető boldogságot.

Nagyapám megszusszant egy pillanatra és szorosabbra húzta nyakán a bőrzekét. Apró szemű őszi eső szitált. A nyirkos hideg ruhám alá mászott, csak most vettem észre, hogy vacogok. Nagyapám a nagy, sárga foltot bámulta, amit a konyhaablakból kiáradó fény rajzolt a fekete földre. Gondolatai valahol messze jártak.

– Léteznie kell egy ilyen szigetnek, valahol itt a Földön, úgy éreztem akkor. Ezért lettem tengerész. Reméltem, hogy egy napon majd elvezérel a Sors erre a szigetre: a ,,Gyönyörök szigetére”. Azután bármerre hajóztam is, rendületlenül kémleltem a tengert, de sehol sem találtam meg. Mégis ott, Bombay kikötőjében úgy éreztem, hogy közel járok hozzá. A nő, akit megismertem, olyanfajta szerelemmel szeretett, mint az álombeli nők a Gyönyörök szigetén. Kezei ugyanolyan gyöngédséggel simogattak, ugyanaz a forró odaadás és végtelen melegség ragyogott a tekintetében, és ugyanúgy hullámzott istennői teste a szerelem titkos ütemére.

Akkor már biztos voltam benne, ha létezik ilyen nő, akkor létezik a Gyönyörök szigete is. Egyetlen vágyam volt már csak: hogy megtaláljam… Hazatérésem után megismertem egy lányt, és vele együtt egy másfajta szerelmet. Ő lett a te nagyanyád… és nem kerestem tovább. De te… te még megtalálhatod, mert létezik valahol. Érzem. Tudom. Biztos vagyok benne.

Nemigen hittem nagyapámnak, szavai mégis borzongató hullámokat kavartak bennem, olyanféléket, amilyeneket a nagy rejtélyek megsejtésekor érez az ember. Egy kis időre én voltam az ,,idegen férfi, aki a szigetre téved”. Hamvas, őszibarack formájú mellek, nádszálvékony csípők és simogató mosolyok vettek körül… mert akkor még ilyennek láttam a Nőt.

2. OROSZLÁNKÖLYÖK

Imádtam a meséket – főleg az Ezeregyéjszaka meséit. Ismerősnek tűnő hangulatokkal, sejtelmes vágyódásokkal gyújtották lángra képzeletemet.

Még négyéves sem voltam, amikor anyai nagyapám mély, dallamos hangjának hullámain lebegve, először jutottam el ebbe az egzotikus színekben pompázó furcsa, kegyetlen világba, amelyben a dúsgazdag királyok és szultánok korlátlan hatalommal bírnak alattvalóik élete felett; amelyben félelmetes dzsinnek tartanak fogva virágszirom arcú fejedelmi szüzeket, amelyben a repülőgépeket varázsszőnyegek helyettesítik, és a táltos lovak úgy bontogatják szárnyaikat, akár a Calanques sirályai… Kimondhatatlanul vonzott ez a titokzatos világ, amelyben hatalmas varázslók vívnak egymással nagy, mágikus csatákat, félelmetes vadállatok bőrébe bújva, mérges kígyóvá, gyilkos skorpióvá változva, vagy vakító villámfények, szikrázó tűzoszlopok képében. De talán mindennél jobban vonzott a vörös selymekkel, díszes párnákkal bélelt mirtuszillatú, nagy csarnokok buja hangulata: a vidáman játszadozó szökőkutak, a színes márványpadlóba mélyülő, rózsaillatú fürdőmedencék, a drágakövekkel, nagy szemű igazgyöngyökkel ékesített puha kerevetek, melyeken gazellaszemű, selymes bőrű leányzók hevernek, akiknek fő foglalkozásuk a szerelem…

Talán azért vonzott annyira ez a világ, mert nem találkoztam benne átlagemberekkel. Lakói vagy dúsgazdag kalifák, vagy pedig nincstelen koldusok, vagy jók és igazságosak, vagy pedig rosszak és gyűlöletesek, vagy ragyogó szépségűek, vagy pedig a sötét éjszakánál is csúnyábbak. Itt nem voltak átmenetek, középszerűségek, csak a végletek egymásnak feszülése – ezért szerettem.

Olyannyira ismerősnek tűnt ez a világ, hogy szentül meg voltam győződve, én is része vagyok – csak valami gonosz varázslat révén kerültem ebbe a lármás, benzinbűzös vasbetonrengetegbe. És titokban azt reméltem, hogy egy napon értem is eljön majd tűzszemű megmentőm – egy délceg aranyszablyás ifjú, éjfekete paripán – és visszavisz oda, ahonnan egy gonosz ifrit valamikor elrabolt… Mert akkoriban meg voltam győződve, hogy az Ezeregyéjszaka mesevilága valósággal létezik. Ha olykor hímzett izárba öltözött arab nőkkel találkoztam az utcán, úgy gondoltam, hogy ők titkos követek, akiket a jóságos Allah azért vezérelt utamba, hogy hírt adjon távoli otthonomról, és türelemre intsen.

Nagyapámnak jól menő ajándékboltja volt a Canabière-en. Imádtam az üzletében játszani. A díszes arab nyergek, ezüstveretes szablyák, az indiai selyemszárik, az azték famaszkok, a tibeti csörgők, ismeretlen istenségek csillogó rézszobrai, a tornyos mecseteket vagy háremjeleneteket ábrázoló faliszőnyegek – mind-mind arról meséltek, hogy az a rejtélyes világ létezik. A parti sziklák bemélyedéseiben mesés kincseket rejtő barlangokat sejtettem, és meg voltam győződve, hogy If várának sötéten meredező falai mögött fényűző palota rejtőzik – mindaddig, amíg apám elvitt a várhoz. Mikor a kopár kőudvart megláttam, sírva fakadtam. Szipogva kérdeztem apámtól, mi lett a palotával, a királlyal, fényes udvarával, és titkon reméltem, hogy csak valami gonosz varázsló tüntette el, és idővel még visszavarázsolható. De amikor megtudtam, hogy ebben a várban sohasem éltek királyok, hogy ez csak egy börtön volt, ahová a gonosz embereket zárták – kimondhatatlan csalódást éreztem.

Lassan-lassan rá kellett jönnöm, hogy kedvelt meséim csodás világát hiába keresem a környéken – valahol máshol kell lennie. Nagyapám megígérte, hogy ha majd egy kicsit nagyobb leszek, elvisz világot látni. Talán majd akkor…

Aztán később, az iskolában megtanították, hogy varázslók, dzsinnek, táltos lovak meg repülő szőnyegek csak a mesében vannak… és ez azt jelentette, hogy hiába is várnék bármiféle bátor szívű megmentőre – az átok megtörhetetlen, és életem végéig itt kell szenvednem ebben az unalmas, szürke, közönséges világban…

Persze, az élet sohasem olyan tragikus, mint amilyennek egy-egy csalódás után tűnik. Hamar beletörődtem sorsomba, és már rögtön az kezdett foglalkoztatni, hogyan lehet ezt a világot színesebbé, izgalmasabbá tenni. Meg voltam győződve, hogy én képes vagyok erre, és úgy terveztem, hogy ha majd felnövök, királynő leszek, vagy legalábbis valami ezzel egyenértékű szerepet fogok betölteni. Szinte tudatosan készültem erre a feladatra, felhasználva az egyetlen módszert, ami rendelkezésemre állt: a játékot.

Játszótársaim, mintha ösztönösen megérezték volna titkos vágyaimat – mindig rám ruházták a vezető szerepet. Bármilyen gyerekközösségbe kerültem, azonnal átvettem az irányítást – és ez nekem teljesen természetesnek és magától értetődőnek tűnt. Sőt, büszkeséggel töltött el, hogy elfogadnak, hogy hallgatnak rám, hogy teljesítik kéréseimet, hogy engedelmeskednek nekem, még olyankor is, amikor nem értenek egyet velem.

Kilencéves voltam, amikor először tapasztaltam meg, úgy igazán, a hatalom ízét:

Szüleim akkoriban vásároltak új lakást. Ez szebb és tágasabb volt, mint a régi. Anyám nagy lendülettel látott hozzá a berendezéséhez – arisztokratikus ízlésének megfelelően. Apám egy jó ideig idegenül ődöngött egyik szobáról a másikra, és nosztalgiázó hangon emlegette a ,,mi kis meghitt családi fészkünket”, amelyhez bizonyára sok kedves emlék fűzte.

Engem határozottan lelkesített a változás. Az új hely egyszersmind új játszótársakat, új kalandokat jelentett. A szomszéd lány, Veronique, már első találkozásunkkor a kegyeibe fogadott. Megosztotta velem legintimebb titkait és ábrándjait, melyek központi alakja a mélybarna szemű, csinos arcú Alain volt. Ő vitt el először a Várba – a környékbeli gyereksereg játszóhelyére.

A Vár egy félig elkészült ház volt a szomszédos utcában. Építése, valószínűleg anyagi gondok miatt, pár évvel azelőtt abbamaradt. Eszményi hely volt a legkülönfélébb játékokhoz. Első alkalommal egy kommandós játékban vettem részt, amelyet Luc – a gyerekcsapat vezére – talált ki. Én a kémnő szerepét kaptam, és szerelmes kellett lennem az ellenséges tábor parancsnokába – aki természetesen maga Luc volt.

Körülbelül egy héttel azután következett be a végzetes pillanat: éppen repülősdit játszottunk – a gyümölcsfák ágai közé fészkeltük magunkat, és zöld almákkal bombáztuk egymás gépeit –, amikor a csatatéren megjelent a tulajdonos. Amint felmérte a károkat, amelyeket a hosszan tartó háborúk okoztak, elállt a lélegzete és csak tátogott. Aztán sajnos megjött a hangja, és éktelen káromkodások meg fenyegetések közepette végérvényesen kitiltott minden haszontalan lurkót az ő tulajdonát képező területről. Súlyos vereséget szenvedtünk. Az eset a ,,nagy repülőszerencsétlenség” néven vonult be a csapat történelmébe.

Másnap a kerítés fölött három szál szögesdrót jelent meg, a kapun nagy lakat, az udvaron pedig egy hatalmas fekete vérengző vadállat, amely hátborzongató ugatásával már csírájában megfojtott bárminemű közeledési szándékot. Mehettünk a játszótérre hintázni és homokozni, együtt az óvódásokkal. Szánalmas és tarthatatlan helyzet volt. Napokig törtem a fejem, hogy mit lehetne tenni. Nem tudtam beletörődni abba, hogy elveszítettük azt, amit jogos tulajdonunknak tekintettünk.

Aztán egyszer vakmerő ötletem támadt: mi lenne, ha megszelídíteném a szörnyeteget? A gondolat boldog izgalommal töltött el. Már láttam is magam, amint a Fekete szörnyeteg hátán lovagolva, büszkén, méltóságteljesen körbesétálom az udvart, az emeleti ablakban tolongó, félő, csodáló tekintettel figyelő csapattagok előtt.

A csillogó ruhás oroszlánszelídítő, Lady Cleopatra alakja lebegett előttem, akit ötéves koromban láttam a cirkuszban. Hatalmas hímoroszlán hátán állva, a közönség lelkes tapsának ütemére sétálta körbe a porondot. Elkápráztatott a tekintetéből, a hangjából sugárzó varázslatos erő, amellyel mindenféle lélegzetállító mutatványra sikerült rávennie a három vadállatot, és végül a lázadozó, morgolódó hímoroszlánt is rákényszeríttette, hogy átugorjon a tüzes karikán. De talán mindennél jobban az a végtelen bátorság, az a nyugodt magabiztosság ragadott meg, amellyel a produkció végén a hatalmas vadállat kitátott szájába tette a fejét.

Szinte ma is érzem azt az izgalmat, azt az egzaltációt, ami akkor hatalmába kerített.

Az előadás végén így szóltam apámhoz:

– Apu, én már tudom…

– Mit, kislányom?

– Ha nagy leszek… oroszlánszelídítő leszek.

Apám nevetni kezdett, és leguggolt mellém.

– És balett-táncosnő… meg királynő is, ugye?

– Nem… csak oroszlánszelídítő.

Nem is tévedtem sokat… csak éppen arra nem gondoltam, hogy a bennem levő oroszlán szelídítésére kell majd áldoznom hosszú éveket.

– Apa, tudod mit? – markoltam bele sűrű fekete üstökébe. – Játsszuk azt, hogy te vagy az oroszlán és én meg akarlak szelídíteni!

– Itt és most?!

– Igen, most.

– Csak azt nem tudom, ki fog majd egyszer téged megszelídíteni, te kis rakoncátlan oroszlánkölyök – csípett az arcomba pajkosan, majd négykézlábra ereszkedett, én pedig a hátára pattantam. Leráncigálta nyakkendőjét, és én ostor gyanánt, büszkén csattogtatni kezdtem vele. Aztán egyszer csak teljesen váratlanul gyönyörű bariton hangján olyan iszonyatosat bődült, hogy a mellettünk állók ijedten ugrottak szét. Amikor meglátták a furcsa párost, nevetésben törtek ki. Apám ünneplő öltönyben, fehér ingben, négykézláb mászott a poros földön, én pedig élénkpiros ruhácskában, büszkén feltartott fejjel ültem a hátán, méltóságteljesen, akárcsak a rettenthetetlen és varázslatos szépségű Lady Cleopatra. A tömeg ösztönösen nyitott utat nekünk, és mi a nevető tekintetek kereszttüzében lassan, komótosan haladtunk a kijárat felé. Ilyen őrült volt apám. És ilyen őrülten szeretett.

Az élmény hetekig nem hagyott nyugodni, és kitartóan faggattam apámat az oroszlánszelídítés körülményeiről. Ő magyarázta el nekem, hogy az oroszlánszelídítő ereje mérhetetlen bátorságában és önuralmában rejlik. Ha a vadállatok csak egy pillanatra is éreznék, hogy félelem keríti hatalmába vagy elbizonytalanodik, azonnal ráugranának és széjjelszaggatnák őt.

Amikor a fekete szörnyeteg megszelídítésének ötlete megszületett bennem, eszembe jutottak apám szavai, és úgy éreztem, birtokában vagyok a siker titkának: nem szabad félni! Bíztam abban, hogy ha a csillogó ruhás hölgynek sikerült, akkor nekem is sikerülnie kell.

Senkinek sem szóltam tervemről – egyedül akartam végrehajtani.

Mindenre elszántan érkeztem az első találkára. A drótsövény mellett vártam rá, egy magas, karcsú olajfa alatt. Megérezte jelenlétemet. Vérfagyasztó ugatással vágtatott felém, és iszonyú erővel rontott neki a drótkerítésnek. Az volt az érzésem, hogy az menten cafatokra foszlik, mint valami finom pókháló. Fogai vadul csattogtak, tépték, cibálták a vékony acélszálakat. Ösztöneim kétségbeesetten Menekülj-t kiáltottak. De az acélszálak ellenálltak a dühödt ostromnak, és én is a megfutamodás kísértésének. Csak egy lépést tettem hátrafelé – egészen kis lépést –, aztán szembefordultam vele. Nyugalmat erőltettem remegő testemre. Mozdulatlanságba feszülve álltam, tekintetemet nagy barna szemébe fúrtam, és beszélni kezdtem hozzá. Beszéltem, beszéltem, egyre nyugodtabb hangon, míg aztán egyszer csak elhallgatott. Mozdulatlanul álltunk egy ideig, egymásnak feszített tekintettel, de ahogy mozdulni próbáltam, a vad ostrom újra indult. Mindent elölről kellett kezdenem – nagy türelemmel és még nagyobb önuralommal. Időnként elhallgatott, de ahogy mozdulni látott, azonnal újra támadott.

Ez így folyt hosszú ideig. Napokig.

A harmadik napon történt meg először, hogy leült a drótsövény tövébe, és mozdulni engedett – de azért figyelemmel kísért. Mozoghattam ugyan, de ha a kerítés felé közelítettem, ismét morogni, vicsorítani kezdett, és ijesztően csattogtatta gyönyörű fehér agyarait.

Lassan közeledtünk egymáshoz, mint két szerelmes, kik először halálos ellenségként találkoznak, kiknek a szemében lobogó gyűlölet az egymást elpusztítani vágyó harc tüzében alakul át szenvedélyes szerelemmé.

Győzni akartam fölötte, leigázni őt, rákényszeríteni akaratomat. Kiszolgáltatott kezes báránnyá akartam alacsonyítani, de ő büszkén és hatalmasan állt ellen minden kényszerítésnek.

A harmadik napon, mikor már mozdulni engedett, térdre ültem előtte, és figyelni kezdtem. Nem erőszakos, kígyóbűvölő tekintettel, mint addig, hanem csak… úgy néztem. Végigsimogattam tekintetemmel éjfeketén csillogó, bozontos bundáját, hegyesen figyelő fülét, hatalmas, erős állkapcsát: gyönyörű állat volt! Ahogy így, csodálattal figyeltem őt, az volt az érzésem, hogy ereje belém száll, és az egész testemet átjárja. Egyre erősebbnek és bátrabbnak éreztem magam. A csodálat fokozatosan, szinte észrevétlenül változott gyöngéd, simogató ragaszkodássá.

Negyedik nap megengedte, hogy kezeim megérintsék a dróthálót.

Ötödik nap megsimogathattam nedvesen szimatoló orrát.

Hatodik nap pedig a tenyeremből falta az otthonról elcsent szalámiszeleteket.

Most is, ahányszor megjelentem titkos találkozóhelyünkön – a susogó levelű olajfa alatt –, vágtatva igyekezett felém, de már nem acsarkodott. Farkát lengetve ugrándozott, és nagy, mélybarna, bársonyos szemében az újratalálkozás öröme lobogott.

Elérkezettnek láttam az időt a nagy produkció bemutatására.

Vasárnap délután volt. A hetedik találkozás napja. Alainék kertjéből egy hosszú létrán az egyik emeleti szobába másztunk. Ott volt az egész csapat. Bozontos szőrű barátom félelmetes fogcsattogtatás kíséretében döngette lent a bejárati ajtót. Mindannyian kérleltek, és próbáltak lebeszélni őrült tervemről… Talán a vad acsarkodásra újra megborzadt ösztöneim tették, talán a többiek ijedelme, vagy a gondolat, hogy nem lesz többé biztonságot nyújtó védőháló köztünk – de félni kezdtem. Félelem kúszott belém, alattomosan, mint a kígyó, és összeszorította a gyomromat, de már tudtam, hogy nincs visszaút.

Alain kísért le a lépcsőn. Az ostrom egyik szünetében résnyire nyitottam az ajtót. Tekintetünk összevillant. Azonnal elhallgatott, és lompos farkával integetni kezdett. Óvatosan kiléptem. Alain becsukta mögöttem az ajtót. Tizennégy kócos fej tolongott a két emeleti ablakban; és tizennégy riadt szempár figyelte a nagy, fekete állat mellett olyannyira törékenynek és kiszolgáltatottnak tűnő kislányt.

Egy pillanat volt az egész: az emeletről rémült sikoltás hallatszott, amikor a nagy állat nekem ugrott. Hatalmas súlyától hanyatt estem. Tettének következményétől ő is meglepődhetett, mert azonnal bűnbánó tekintettel, engesztelően nyaldosni kezdte arcomat, karomat. Ahogy az első ijedtségemből magamhoz tértem, feltápászkodtam, és letöröltem arcomról szenvedélyes hódolóm érzelmi kitörésének nedves nyomait. Aztán megbocsátó hangon szidni kezdtem:

– Te hálátlan, rossz teremtés. Hát nem szégyelled magad? Így kell fogadni a jó barátot, hogy nekiugrasz és a földre tepered? Ejnye-bejnye! Nézd meg, a könyökömet is lehorzsoltad. Véres. Látod?

Látta és mintha megértette volna – abbahagyta az ugrándozást. Csak állt és a fejét ingatta. Torkából kényeskedő-morgó vinnyogás tört elő, és nézett – azzal a nézéssel, amivel csak a szeretett gazdi simogatásáért epekedő kutyák tudnak nézni.

Lehajoltam, megöleltem vastag, lompos nyakát, és felnéztem az emeletre. A többiek csak most kezdtek magukhoz térni. Lázasan integettek.

– Óvatosan és egyenként gyertek le az udvarra! – kiáltottam feléjük könnyed, magabiztos hangon.

Negyedóra is eltelhetett, amíg félve kinyílt az ajtó. Alain lépett ki, és bizonytalan lépésekkel felénk indult. Tisztes távolságban megállt, és onnan kezdte az ismerkedést. Pár perc múlva Luc is kimerészkedett, aztán Veronique, majd sorra a többiek.

Néhány nap alatt mindnyájan összebarátkoztak vele. A nagy fekete szörny kitűnő játszótársnak bizonyult, ezért úgy döntöttünk, őt is felvesszük a csapatba – tiszteletbeli tagként.

*

Mivel én foglaltam vissza a Várat az ellenség kezéből, szinte természetesnek vettem, hogy a továbbiakban én irányítom a csapatot, azonban Luc semmiképpen sem akart lemondani a vezetői szerepről. Így komoly viszály alakult ki közöttünk. Végül vezérválasztást kellett rendeznünk – demokratikusan, titkos szavazással.

Nagy fölénnyel nyertem, és a győztesekre jellemző nagylelkűséggel azon nyomban kineveztem Lucöt fő-fő parancsnokomnak. Nem fogadta el… nem tudta elfogadni. Még ma is előttem van, amint felindulástól remegő hangon, dacosan sötétlő tekintettel, kijelenti: ,,Köszönöm, nem kérek belőle… és többet nem játszom veletek!”

Őszintén sajnáltam Lucöt, de nem volt mit tennem. Az erősebbnek győznie kellett, és én voltam az erősebb. Ezt a többiek is érezték.

Haladéktalanul hozzáláttam feladatom teljesítéséhez. A vakolatlan téglafalak között igazi királynői rezidenciát rendeztünk be, melyet attól kezdve Aranypalotának neveztünk. Szigorú törvényeket hoztunk, amelyeket mindenkinek be kellett tartania. Szabálysértések esetén büntetéseket szabtam ki, és képzett testőreim minden alkalommal végrehajtották őket. Én találtam ki a játékokat, és én osztottam ki a szerepeket. Rövid időn belül az Aranypalota teljhatalmú úrnője lettem.

Persze, arra hamar rájöttem, hogy uralkodni egyáltalán nem olyan könnyű, mint amilyen csábító. Meg kellett tanulnom elfogadni a többiek véleményét is, és mégis úgy irányítani a dolgokat, ahogy a legjobbnak látom. Arra is rájöttem, hogy ,,alattvalóim” különböző kategóriákba sorolhatók, és minden kategóriával másképpen kell bánnom ahhoz, hogy végül saját akaratomat érvényre juttathassam:

Először is itt voltak az ,,így van”-ok és a ,,helyes”-ek. Ők mindent elfogadtak, önálló véleménnyel sohasem álltak elő. Ellenkezés nélkül teljesítették a rájuk bízott feladatokat. Velük volt a legkevesebb bajom. Főleg ha olyan feladatokat adtam nekik, amelyek nem igényeltek egyéni döntéseket.

Aztán voltak az ,,igen, de”-k és a ,,miért pont így”-ek. Ők mindig mindenre rákérdeztek, mindent megkommentáltak, minduntalan szellemeskedtek. Alapjában véve pozitívan álltak a dolgokhoz, csak éppen szerették hallani a saját hangjukat is, mielőtt valamit elfogadtak volna. Ritkán volt újító ötletük, de általuk lehetett leginkább megteremteni a csapatban a demokrácia illúzióját, ugyanis mindig megengedtem nekik, hogy elmondják véleményüket. Csak éppen időben le kellett állítani őket, mert egyébként azon vettük észre magunkat, hogy vitatkozunk a játékról, ahelyett hogy játszanánk.

Az igazán eredeti és használható ötletekkel rendelkezők, a ,,mi lenne, ha”-k meg a ,,másképpen is lehet”-ek voltak a legkevesebben, pedig őket szerettem a legjobban. Meglepően újszerű gondolataikkal, frappáns ötleteikkel igazi tanácsadóimként szolgáltak.

Nem hiányoztak az áskálódók sem. Ők nyílt megbeszéléseken sohasem szólaltak meg, de a háttérben állandóan sugdolóztak: ,,te tudtad, hogy… ”, ,,igen, mert ő…” ,,megint csak ő…” Rájuk kellett a legnagyobb figyelmet fordítani, egyébként képesek voltak lassan és alattomosan elpusztítani mindent, amit építeni akartam.

Sok gondot okoztak ,,lehetetlen”-ék és társaik: a ,,nem akarom”-kák és a ,,miért pont én”-ek. Rá kellett jönnöm, hogy esetükben a logikai érvek teljesen hatástalanok. Velük szemben csakis egy másik kategória módszereit lehetett eredményesen használni: az ,,így lesz és kész” típusúakat. Ennek a kategóriának az egyedüli képviselője én voltam. Ilyenből nem is lehet több egy csapatban. Ezért kellett Lucnek elmennie.

*

Amikor hosszú évek múlva tanulmányozni kezdtem születési horoszkópomat, megdöbbentem, milyen pontosan illik az asztrológus jellemzése az egykori Laurianne-ra – arra az akaratos, büszke kislányra, akinek mindig a figyelem középpontjában kellett lennie, akit mindig értékelni, dicsérni kellett, aki kilencéves korában már természetes magabiztossággal ült az Aranypalota trónján és ellentmondást nem tűrő hangon osztogatta a parancsokat.

Az Oroszlán jegyében születtem, 1974. július 27-én. Valószínűleg ennek köszönhetem rendkívüli akaraterőmet, lendületes céltudatosságomat, figyelemre méltó szervezőképességemet és a függetlenség iránti vágyamat; de vezetői hajlamom kialakulásában kétségtelenül a Mars is nagy szerepet játszott, amely születésem tiszteletére az Oroszlánba vonult, és az ég közepével konjunkcióban állva nézte, mint vágja el köldökzsinóromat a marseille-i szülészet ügyeletes orvosa.

Családi körülményeim tökéletesen összejátszottak a csillagokkal. Egyedüli gyerek voltam. Szüleim különös figyelemmel és határtalan szeretettel neveltek. Már kis koromtól kezdve felnőttként kezeltek. Semmire sem kényszerítettek, és az olyan dolgokban, amelyek engem érintettek, mindig figyelembe vették az én véleményemet is. S mivel módjukban állt, kéréseimet majdnem mindig teljesítették. Személyiségem korán kifejlődött, valahogy mindig érettebb voltam hasonló korú gyerektársaimnál, és így szinte természetes módon, mindig vezetőjüknek tekintettek.

A vezetői hajlam mellett még sok hasznos képességgel láttak el a bolygók és csillagok. Skorpió aszcendensem a dolgok mélységei iránti vonzódással áldott meg, a Skorpióban álló Hold okkult hajlamokkal; a Jupiter a Halakban gazdag képzelőerővel, a Vénusz a Rákban romantikus érzelmességgel, a Neptunusz a Nyilasban művészi érzékenységgel; a Plútó a Mérlegben pedig reformáló erővel és egy különös hajlammal arra, hogy az életet nagy, kalandos Játéknak tekintsem…

Igen… sok mindent köszönhetek a kedvező asztrális hatásoknak… de nem mindent. Ma már tudom, hogy ,,a csillagok késztetnek, de nem kényszerítenek”, és ha olykor kézbe veszem születési horoszkópomat, a Mester jut eszembe, aki egyszer ezt mondta nekem:

„Születésed csillagképe Isten rejtjeles üzente számodra. Arról ad hírt, hogy milyen feladatok várnak rád az életben, milyen erők állnak rendelkezésedre céljaid eléréséhez, és milyen korlátokkal találhatod szembe magad utadon.

A rejtély kulcsa az, hogy noha e térkép a bolygók állását mutatja, valójában rólad beszél. Mert benned vannak ezek a bolygók és csillagok, akárcsak a korlátok és a lehetőségek, és velük együtt van benned az Út és a Cél…”

3. RÓZSÁK ÉS TÖVISEK

A női nem iránti érdeklődésem már zsenge koromban megmutatkozott. Anatómiai tanulmányaimat a közvetlen közelemben élő, három – még rügyezőben levő – nőnemű palántán kezdtem. Hároméves lehettem akkoriban.

Rendkívül meglepődtem, amikor felfedeztem, hogy azt az érdekes szerkezetet, ami nálam az alhas és a combok találkozásánál helyezkedik el, nővéreimre elfelejtették felszerelni, amikor összerakták őket. Ebből a gyártási hibából kifolyólag az éjjeliedény használatánál igen hátrányos helyzetben voltak: nekik teljesen le kellett tolni a bugyikát, és rá kellett helyezkedni, míg én elegánsan, távirányítással is megcélozhattam.

A rejtély maradéktalan tisztázást igényelt.

Én mindig szerettem egyéni megfigyelés és saját tapasztalat útján felfedezni a dolgokat, így hát nem érdeklődtem szüleimtől a természetnek eme furcsaságát illetően, hanem alaposabban kezdtem őket figyelgetni, amíg mosakodtak. Nem túl feltűnően, csak úgy lopva, miközben a konyhaasztalnál ülve, kifestőkönyvet mázolgattam. Azonban hosszasabb megfigyelés után sem tudtam semmi érdemlegeset felfedezni, ami kicsit is közelebb vitt volna a titok megfejtéséhez. Ennek ellenére a fürdés rituáléjának tanulmányozása izgalommal töltött el. Így aztán igyekeztem kihasználni minden olyan alkalmat, ami elősegíthette magánúton végzett anatómiai tanulmányaimat.

Egyszer aztán furcsa dolgot tapasztaltam: Sigrid nővéremnek a mellkasán két dudor jelent meg – olyanszerűek, mint két jókora darázscsípés. Nekem is volt ilyen darázscsípésem régebb, csakhogy neki kettő volt, és ráadásul a test középvonalához viszonyítva teljesen szimmetrikusan helyezkedtek el. Ez meglepett. Hogyan tudták a csípés helyét ilyen pontosan kiszámítani azok a darazsak? – de hát akkor még annyi csodás titokkal vett körül a természet! Ez is egy volt közülük. Még arra is gondoltam, hogy esetleg ikerdarazsak lehettek. Persze, ez csak amolyan empirikus feltételezés volt, semmiféle tudományos érvelés nem támasztotta alá. De ez a darázscsípés-hipotézis azért is elfogadhatónak tűnt, mert rendszeres megfigyeléseim azt mutatták, hogy mosdás közben sokkal többet dörzsöli őket, mint testének egyéb alkatrészeit – és ez egyértelműen a darázscsípéssel járó kellemetlen viszketést látszott igazolni. De amikor már egy hónap is eltelt, és a dudorok még mindig nem akartak lelohadni, sőt szabad szemmel is látható térfogat-növekedést mutattak – kezdtem kétségbe vonni a dudorok eredetére vonatkozó tudományos elméletem helyességét. Amikor pedig rájöttem, hogy ezek a dudorok sokkal jobban izgatják a fantáziámat, mint a legszebb darázscsípés, akkor végképp nem értettem semmit a dologból. Persze másképp állt volna a helyzet, ha a megfigyelés minőségének javítása érdekében a tanulmányozást egészen közelről végezhetem, felhasználva a tapintás-érzékelés útján érkező információkat is; amire amúgy is nehezen fékezhető késztetést éreztem, de sajnos ehhez nem voltam elég jó viszonyban megfigyeléseim alanyával. Sőt nyugodtan állíthatom, hogy a lehető legrosszabb viszonyban voltunk. Már éntudatom ébredésének kora hajnali stádiumában észleltem, hogy nővéreim ellenszenvvel viseltetnek irántam. Mindenfélével rémítgettek, a kínzásoknak a legötletesebb válfajaiban részesítettek, és amikor alkalmuk nyílt rá, megvertek. Amikor nem nyílt alkalmuk rá, akkor megteremtették – utána pedig a lehető legszemtelenebb hazugságokkal indokolták meg szüleim előtt – testi fenyítésem szükségességét. Egyszóval igyekeztek pokollá tenni az életemet, és valamiért ettől a pokoltól a szülői gondviselés sem tudott megóvni. Ebben az egyben rendkívül találékonyak voltak.

Persze én a kedvezőtlen feltételek ellenére is folytattam a megfigyeléseket. Érdekes módon az a keserű ellenszenv, ami nővéreim alattomos viselkedésének hatására tanyát ütött bennem, nem tudott meggátolni abban, hogy testüket továbbra is tanulmányaim tárgyává tegyem. Így aztán, amikor tehettem, és közeledett az esti fürdés ideje, vettem a ceruzáimat és a kifestőkönyvet és elfoglaltam stratégiai helyemet a konyhaasztal mellett. Sokáig nem vettek figyelembe. Úgy gondolták, hogy a színes ceruzák végét rágcsáló kisöcsköstől még egyelőre nincs mit tartaniuk. Mígnem egyszer igencsak belefeledkeztem Sigrid nővérem izgalmasan domborodó formáinak csodálatába – mert akkoriban már jóval többről volt szó, mint egyszerű száraz tudományos megfigyelésről. Észrevett és éktelenül kiabálni kezdett:

– Mit bámulsz úgy, te taknyos?! Nem szégyelled magad? Na, tűnj el gyorsan! – Azzal magára kapta fürdőköpenyét, és kiment a konyhából.

Többet nem vetkőzött le előttem. Ahányszor mosdani akart, durván és szívtelenül elkergetett. Sőt, korai szexuális érdeklődésem jeleit másik két nővéremmel is megbeszélhette, mert attól a pillanattól kezdve ők is határozottan megvonták tőlem engedélyüket a tisztálkodási rituáléjuk asszisztálását illetően. Mélységes csalódást éreztem, amiért a Sors ilyen igazságtalan csapásban részesített.

Akkor még nem tudtam, hogy olykor az élet azért szokott elvenni tőlünk valamit, hogy valami jobbal ajándékozhasson meg.

*

Akkortájt lettem szerelmes először. Lakott az utcánkban egy ácsmester, és annak volt egy gyönyörű, álomarcú kislánya. Aranyszőke haja pajkos fürtökben rebbent szanaszét, amikor egy-egy gyors és bájos fejmozdulattal valakire rámosolygott. Ibolyaszínű tekintete alaposan megdobogtatta a legénykék szívét, pedig még csak ötéves volt. A fiúcskák neki építették kockaházaikat, és piros plasztilinből gyúrt szívekkel ajándékozták meg. Ha kettes sorba kellett állni, óriási tülekedés kerekedett a közelében. Mindenki az ő kezét akarta fogni.

Tisztában volt ellenállhatatlan vonzerejével: bájait büszkén, tudatosan viselte. Úgy osztogatta kegyeit, mint egy szeszélyes hercegnő – hol egyiknek, hol másiknak kedvezett, ahogy pillanatnyi hangulata diktálta.

Én sohasem tolakodtam, mint a többiek, csak távolról epekedtem… és titkon abban reménykedtem, hogy egyszer majd engem is észrevesz… rám világít két kis kék lámpásával… odajön hozzám… megfogja a kezem, a többi fiú pedig irigykedve, tátott szájjal fog bámulni, amint boldogan lépkedünk egymás mellett… Sajnos nem így történt. Szemmel láthatóan az olyan hímpalántákat kedvelte, akik képesek megharcolni nőstényeikért; sőt e harc még örömére is szolgált; az én létezésemről pedig tudomást sem vett. Vagy ha igen, nem tartott figyelemre méltónak. Durcás, tüntető félrevonulásaim sem lágyították meg a szívét. Hagyta, hogy szomorúan, magamra hagyottan kullogjak a nyomában hazafelé, miközben ő másik három-négy kísérőjével nevetgélt.

A kis Lotta könyörtelen volt. A szemem előtt nyújtotta át zsebkendőjét Wilikének, aki azon nyomban szerelmes áhítattal fújta bele az orrát.

Volt egy kislány a csoportunkban, aki nyilvánvaló érdeklődést tanúsított irántam. Vörösszőke keretbe foglalt arcán apró kis szeplőket viselt, meg egy határozottan bájos pisze orrocskát. Nem tartozott az ideáljaim közé, de azért jókat fogócskáztunk, és nagyokat hemperegtünk együtt a simára borotvált pázsiton.

Azt hiszem, végig szemmel kísérte reménytelen epekedésemet, és valamiképpen vigasztalni akart, mert egyszer, amikor kint játszottunk az udvaron, megfogta a kezem, és rejtélyes arcot vágva, így szólt:

– Gyere velem. Mutatok valamit – azzal, választ se várva, bevezetett a díszsövény mögé.

Ott szembeállt velem, letolta a bugyikáját, és felemelte kis virágmintás ruhácskáját. Közben az arcomat fürkészte: kíváncsi volt, milyen hatással van rám a látvány. Egészen lenyűgözött, még sohasem láttam ilyet… ilyen közelről. Térdre ereszkedtem, hogy alaposabban megfigyelhessem. Különös izgalmat okozott, teljesen másfajtát, mint amilyet nővéreim szemlélgetése közben éreztem. Hagyta, hogy csodáljam egy ideig, aztán visszahúzta a bugyikát és elszaladt.

Másnap arra kértem Tildácskát, hogy mutassa meg még egyszer. Örömmel beleegyezett. Boldog volt, hogy ennyire felkeltette az érdeklődésemet. Ezúttal egészen bokáig letolta a bugyikát és leült a földre. Most egészen közel hajoltam hozzá, és az ujjammal is megérintettem… Simogattam, tapogattam… A bársonyos bőrfelület rendkívül izgalmas volt. Tildácska egy darabig nézte, mit teszek, aztán hátraereszkedett, lábait felhúzta, térdeit szétnyitotta, és hagyta, hogy kedvemre csodáljam meztelenségét. Egy virágot szakítottam, azzal is megsimogattam. Éppen a virág szárával próbáltam feltárni azt az izgató kis hasítékot, amikor észrevettem az óvó nénit, aki elvörösödött arccal bámult. Újonnan felfedezett játékunk feledtette velünk az idő korlátait. A szünet már rég lejárt… és minket mindenütt kerestek.

– Hát ti mit csináltok itt? Nem szégyellitek magatokat? Soha többet meg ne lássalak, hogy ilyesmit csináltok! Mars be a terembe! – Az óvó néni maga ráncigálta vissza Tildácska fenekére a bugyikát.

Egy egész órán át vezekeltünk a sarokban – természetesen két külön sarokban.

Én fel sem tudtam fogni, hogy az ilyesmiért miért jár büntetés. Pont olyan játék volt ez is, mint a labdázás vagy a fogócskázás… csak valamiért egy kicsit izgalmasabb.

Végül arra a következtetésre jutottam, hogy az óvó néni inkább azért volt haragos, mert nem mentünk be idejében a terembe – és elhatároztam, máskor figyelmesebb leszek.

A tapasztalat bátorságot és önbizalmat adott: pár nap múlva odamentem álmaim aranyhajú tündéréhez, és így szóltam hozzá:

– Gyere, mutatok valami érdekeset – és lovagias magabiztossággal megfogtam a kezét.

Nem mondott igent, de szemében felcsillant a kíváncsiság – igazi nő volt már –, és vonakodva ugyan, de engedte magát betuszkolni a bokor mögé. A titkos helyre érve letoltam a nadrágomat és feltártam előtte kisfiúságomat, a maga teljes álcázatlan pompájában. Reméltem, ugyanolyan örömet fogok szerezni neki, amilyenben Tildácska részesített engem, de ő csak kuncogott, kezét a szájához kapta és nagyokat pislogott.

– Fogd csak meg – bátorítottam, de ő nem mozdult.

Tovább kuncogott, és még sűrűbbeket pislogott. Aztán javasoltam, hogy kövesse példámat, és mutassa meg ő is, amije van. Már égtem a vágytól, hogy láthassam. Kíváncsi voltam, ugyanolyan-e, mint a Tildácskáé? Kész voltam segédkezni is a bugyika lehúzásában, de ő hevesen tiltakozott, és felvilágosított, hogy ,,ilyeneket nem szabad csinálni”, meg hogy ,,az anyukája nagyon megverné, ha megtudná” és hogy ,,Jézuska is nagyon megharagszik, ha a kisfiúkkal ilyeneket csinál”… De azért nem szaladt el. Csak álltunk ott és néztük egymást – én bokáig letolt nadrágban, ő kipirult arccal, kicsit izgatottan, tágra nyílt szemekkel. Elragadóan bájos volt… Csak akkor szaladt el, amikor az óvó néni sorakozót kiáltott.

Bosszúsan ráncigáltam fel a nadrágomat, és mélységesen haragudtam az anyukákra, akik ilyen butaságokkal tömik a kislányaik fejét… meg aztán ez a Jézuska is… halvány fogalma sincs arról, hogy mi a jó… De azért titkon örültem, hogy nem minden anyuka egyforma, és hogy Tildácskának nem mondtak ilyeneket.

Azért mégsem maradt teljesen eredménytelen a feltárulkozásom. Attól a pillanattól kezdve a kis Lotta összehasonlíthatatlanul nagyobb érdeklődést tanúsított irántam. Na persze azután sem voltam egyedüli élvezője kegyeinek, de többször is megtörtént, hogy hazafelé menet az én kezemet fogta! Nem tudtam elképzelni, mi keltette fel annyira az érdeklődését…

*

A másik nem misztériumának megfejtéséhez ezek a kézzelfoghatóbb tapasztalatok sem vittek közelebb. Sőt, a rejtély egyre csak mélyült… és egyre csalogatóbb is lett – mint a mélységek általában. Azt éreztem, hogy a felnőttek valami szörnyű nagy titok birtokában vannak, amit nekünk, gyerekeknek, nem akarnak feltárni. Persze, csupán féltő gondoskodásból óvnak tőle, mert ez a dolog eredendően ,,rossz”.

Így aztán a női nem iránti természetes vonzalmam rügyező hajtásait a bűntudat parazitái kezdték megtámadni – lassan és alattomosan; és e hajtások növekedésével együtt egyfajta kínos feszültség hatalmasodott el bennem. Első osztályos koromban már egyszerre három kislányba voltam szerelmes. Egyiknek a haja nyűgözött le, másiknak a szeme, a harmadiknak pedig az ajkai és a mosolya. – Ma is magam előtt látom azokat a málnaszínű ajkakat. Ennek a kislánynak írtam az első szerelmes levelemet… de sohasem adtam oda neki. Tizenöt évvel később találtam rá egy számtanfüzet megsárgult lapjai között. Nagy, kövér első osztályos betűkkel volt írva. Arról tettem vallomást, hogy a világon mindennél jobban szeretem őt, és, hogy szeretnék mézet kóstolgatni kis piros ajkairól…

*

Ahogy nőni kezdtem, egyre nehezebben tudtam közeledni a lányokhoz. Még mindig egyszerre több lányba voltam szerelmes, de ezek a szerelmek valójában csak ábrándjaim buja őserdejének humuszából kihajtott virágok voltak – fájdalmasak, kínzóan szépek, mint a húsevő növények… és vajmi kevés közük volt a szerelem igazi virágaihoz, amelyekkel összetévesztettem őket. Gyönyörteljes találkozásokat képzeltem el a legfinomabb részletekig, de a gyakorlatban soha egyetlen lépést sem tettem lázas vonzalmam áhított célpontjai felé. Talán a tudatom tükre alatt sötéten kavargó bűntudat, talán valami más ismeretlen dermesztő erő tette, de úgy éreztem, el kell rejtenem érzelmeimet, vágyaimat, sóvárgásaimat, el kell temetnem őket valahová mélyre, tudatalattim titkos sírbörtönébe – hogy senki meg ne lássa őket.

Csakhogy ezek a vágyak ott a mélyben tovább éltek, forrtak, és olykor-olykor a felszínre törtek. S míg éber álmaim tudatos akarata titokzatos szépségű, mandulavirág-szemű, ezüstös hajú tündérek hamvas testébe bújtatta őket, addig a denevérszárnyú éjszaka sugallatára saját természetük anyagából gyúrtak testet maguknak: kocsonyás, medúzaállagú testeket, amelyek úgy változtatták formájukat, ahogy az én állapotaim alakultak. Ha kéjes vágy tüze gyötört, akkor kerek tomporok, zamatos mellek, hívogatóan szétnyíló ajkak úsztak felém a ragacsos, nyúlós álomposványban, de ha félni kezdtem, a mellekből polipkarok nőttek, s gyötrő, fojtogató kéjjel öleltek, szorítottak, és a kínzó gyönyört fagyos rémület váltotta föl. Csontvázvékony combok között sötéten örvénylő, tölcsérszájú ölek nyíltak, amelyek ellenállhatatlan erővel szívtak magukba, akár egy gyilkos mocsár. Halálra rémültem, fuldokolva vergődtem, kapálóztam, amíg elfogyott az erőm. Utolsó lélegzetem hangtalan kiáltásként tört fel elkínzott testemből. Végül ez, a lélek legmélyéről fakadó, koncentrált erő szabadított ki e szörnyűséges álomvilág kárhozott lakóinak karmai közül.

Fáradtan, elgyötörten, jeges izzadságban fürödve ébredtem ilyenkor, és minden erőmmel küzdöttem, hogy nehogy ismét magával ragadjon az álomhullám. Csakhogy életerőmmel együtt akaraterőm is elúszott, és pár perc múlva már újra az álomködben lebegtem. Szerencsére, egy-egy ilyen gyötrelmes rémálom után megszánt az éjszaka jó tündére, és nyugodtabb, pihentetőbb, feledést hozó álommal ajándékozott meg.

A kínzó álmok, többé-kevésbé eltérő változatban, de hasonló tartalommal, gyakran megismétlődtek. Zárkózott lettem és magamba forduló. Zárkózottságom miatt a lányok egyáltalán nem kedveltek. Viszonzatlan szerelmek, kínzó vágyak és könyörtelen lidércálmok tüzében éltem évekig.

Volt akkoriban egy féltve őrzött, titkos kincsem: egy színes erotikus folyóirat. Jókora összeget fizettem érte egy nagyobb fiúnak. A lehető legizgatóbb szögekből fényképezett közelképekkel ábrázolta két-, illetve több test gyönyörteljes egymásba hatolásának megdöbbentően gazdag változatait. Ebből próbáltam megérteni a felnőttek nagy titkát, de csak nemi vágyamat fokoztam égetőbbé.

A női test meztelensége, amely már eszmélésem hajnalán is erős izgalmat ébresztett bennem, egyre ellenállhatatlanabbul vonzott. És e szűnni nem akaró kíváncsiság kielégítésére nem volt más módszerem, mint a leskelődés. A vetkőző lányok és nők meglesésében már mesteri tökélyre jutottam. Ehhez egy igen hű bajtársat is adott mellém a Sors, legkedvesebb barátom, Arne Larsson személyében.

Ötödik osztályos voltam, amikor megismertem. Új fiú volt, és már első héten ráhajtott akkori titkos szerelmemre. Én ugyan egy radírgumi kölcsönkérésének erejéig sem mertem közeledni az ennivalóan gömbölyű fenekű Klarához, de Arne magabiztos fellépése és nyilvánvaló udvarlási manőverei mégis módfelett dühítettek. Az első adódó alkalommal egy heves szópárbajban az egész osztály előtt rápirítottam, minekutána alaposan összekaptunk. De fellobbanó ellenséges érzületeink csak másnapig tartottak, amikor is, egyik szünetben, együtt láttuk meg a hegyes begyű szimpátiánkat egy kilencedikes suhanccal csókolózni az iskolaépület mögött.

A hideg zuhany egyből eloltotta nagy szerelmünket. Kezet fogtunk és szavak nélkül titkos szövetséget kötöttünk egymással. A lányoknak pedig hadat üzentünk – szerelmi hadat, melynek sok izgalmas csatáját vívtuk végig együtt.

Közös tevékenységeink leginkább a szexuális titkok felderítésére irányultak; no meg arra, hogy szüzességünktől minél előbb megszabaduljunk. Ez Arne esetében már csak azért sem volt egyszerű, mert csillagjegyét tekintve is Szűz volt. Méghozzá Szűz a javából. Hamar rájöttem, hogy látszólagos magabiztossága csak álarc, amelybe fokozott félénkségét szokta bújtatni. Különben intelligens volt és kíváncsi természetű. Mindent meg akart érteni, és mindent meg akart érinteni. Rendkívül gyakorlatias volt, és csak a kézzelfogható, megízlelhető, megszagolható dolgokban hitt. Minden egyebet buta képzelgésnek titulált. Számomra ő jelentette az egyetlen igazi kapcsolatot a fizikai léttel, ő rángatott ki minduntalan ingoványos ábrándvilágomból, ő fedeztette fel velem a játék, a kisebb-nagyobb csínytevések örömét és a kalandok felejthetetlen ízét.

Mikor először találkoztunk, már sokkal tájékozottabb volt, mint én. Lakónegyedében a nagyobb fiúkkal barátkozott, akiktől már megkapta a legalapvetőbb szexuális beavatásokat. Elméletben már tökéletesen tudta, ,,hogyan kell csinálni”, ismerte a női erogén zónákat, azzal is tisztában volt, hogyan lehet felizgatni a nőt; egyszóval, szaktekintélynek érezte magát a témakörben.

A gyakorlat azonban még messze állt az elmélettől. Egyelőre ott tartottunk, hogy ahol lehetett, meztelen nőkre lestünk, és élvezeteinket csak úgy saját kezűleg termeltük. Erre is ő szoktatott rá. Bőkezűen szórtuk a drága magot ott, ahol értük: erdőn, mezőn, a tenger vizében, a fürdőkádban és minden vécében, ahol megfordultunk.

Arne kitűnő érzékkel szervezte meg a leskelődő-akciókat. Egy alkalommal a konzervgyári munkásnők munka utáni fürdőzését lestük meg. A gyár területén, a hőközpont mellett egy külön erre a célra felszerelt épületben volt a két nagy zuhanyozóhelyiség. Egyik a nőknek, másik a férfiaknak. A padlástérben pedig egy kis rácsos szellőzőnyílás volt, ahonnan kényelmesen be lehetett fogni az egész helyiséget. Ő a nagyobb fiúktól tudta meg ezt a lehetőséget, és azonnal kidolgozta a haditervet. Veszélyes akció volt, egy este hajtottuk végre, amikor a délutáni váltás befejezte a munkát. Arne precíz tervének köszönhetően sikeresen célhoz értünk, és kedvünkre gyönyörködhettünk a meztelen női testek izgató látványában. Igaz, hogy csak felváltva, mert a lyukhoz egy ember fért oda. Volt azonban Arne precízen kidolgozott terveinek egy hátrányuk: sohasem vették számításba a véletleneket. Egy ilyen véletlen miatt a visszavonulás körül ezúttal is komoly komplikációk adódtak. Ugyanis ahol le kellett volna szállnunk a padlásról, egy hatalmas kamion parkolt le, és a munkások négy órán át pakolták a halkonzerves ládákat. Úgy, hogy mi éjjel háromig fagyoskodtunk a bosszantóan üres fürdőszoba fölött, már-már azt hittük, hogy ott ér a reggel, és az éjszakai váltás termését is végig kell élveznünk.

Ez az akció újabb kérdéshullámokat kavart bennem. Nem értettem, miért van az, hogy egyes testek annyira vonzóak és kívánatosak, mások pedig hidegen hagynak, sőt visszataszítónak tűnnek. Mi az a titokzatos valami, ami az egyikben megvan, a másikból pedig hiányzik? Mert azt már megfigyeltem, hogy nem egyszerűen a testrészek formájáról van szó. Erre a kérdésre további leskelődő-akcióink során sem kaptam választ.

Egyik alkalommal aztán Ámor isten szép ajándékkal jutalmazta kitartó erőfeszítéseinket: Lakott Arnéék tömbházában egy lány, Karin, aki nagy, titkos szerelemben élt egy idősebb férfival. Szülei ellenezték a kapcsolatot a korkülönbség miatt, ezért mindig titokban kellett találkozniuk. Nekünk Arne nővére szolgáltatta ki a titkot, aki jó barátnője volt Karinnak.

Egyszer, amikor megtudtuk, hogy a lány találkára megy, követtük őt. Első alkalommal semmi érdemlegeset nem láttunk. A szerelmesek egy kis hétvégi házban találkoztak, amelyet sehogyan sem tudtunk észrevétlenül megközelíteni. Sebaj, gondoltuk, ez az akció megér egy kis befektetést.

Másnap visszamentünk felderíteni a terepet: a kapun kisméretű lakat volt, kézzel könnyen lefeszítettük. Körbejártuk a házat. Egyetlen szoba volt benne. A szobából ablakok nyíltak a keskeny udvarra, de vastag sötétítőfüggöny borította őket. Az ajtó pedig zárva volt.

Harmadnap már teljesen felszerelve tértünk vissza, mint valami profi bankrablók. Arne nagy kulcscsomót hozott; az egyikkel sikerült kinyitnunk az ajtót. Nem volt bent más, csak egy széles ágy, piros és szürke mintás gyapjútakaróval leterítve, egy éjjeliszekrény, rajta réz gyertyatartó félig leégett gyertyával, egy kis váza, benne hervadóban levő rózsaszál. Arne az ágyhoz lépett, felhajtotta a takarót, alaposan megvizsgálta a fehér lepedőt, majd diadalmasan egy halványsárga, Anglia térképéhez hasonló foltra mutatott:

– Ez az! Látod? Itt szeretkeztek!

Azzal visszahajtotta a takarót, és lázasan munkához láttunk. A vékony deszkafalba lyukat fúrtunk, természetesen kettőt, hogy ne járjunk úgy, mint a konzervgyári zuhanyozó tetején. Aztán eltakarítottuk a nyomokat, mindent visszaraktunk a helyére, az ajtót visszazártuk, sőt, minden részletre figyelő barátom még a kapusarkakat is megolajozta.

A következő pásztoróra időpontját ismét Arne nővére árulta el nekünk.

A szívem a torkomban dobogott, és moccanni sem tudtam az izgalomtól, amikor az utca végén leskelődve láttuk Karint eltűnni a türkizzöld kapu mögött.

– Gyere már, ne tátsd a szád! – rángatta meg a karomat türelmetlen cinkostársam. – Most van a nagy pillanat! Mindent akarok látni! Egészen az elejétől!

Nem tudom, melyik volt az erősebb, a félelem, hogy rajtakaphatnak, vagy az izgalom, hogy végre feltárul előttem a nagy rejtély, a felnőttek kiváltsága, a titok, ami annyi év óta hív, csalogat és mégis megtagadja magát tőlem, amit hasztalanul kerestem a szerelmes regények homályos utalásoktól hemzsegő leírásaiban vagy a pornólapok spermaszagú lapjain… Arne szinte erőszakkal lökdösött maga előtt a sötét, kihalt utcán.

Finoman, nesztelenül nyílt az ajtó, és pár másodperc múlva szomjas tekintetünk már a szobácska gyertyafényes homályát kutatta. Ott álltak az ajtó mellett, ahol a magas, szakállas férfi már epekedve várhatta a lányt. Ölelték egymást. Szorosan és mozdulatlanul. Sokáig, nagyon sokáig maradtak ebben a néma ölelésben. Arne már türelmetlenül pislogott felém, és szótlan pillantásaival valami ilyesmit kérdezhetett: ,,Na mi van, nem lesz semmi akció ma este?!” De én már nem voltam türelmetlen, mert ebben a nagy mozdulatlanságban mégiscsak történt valami! Valami egészen különös… amit Arne nem látott – mert nem lehetett látni. De én éreztem. Igen… határozottan éreztem, hogy e mozdulatlanságban hatalmas erő van születőben, ami lassan hatalmába keríti őket… és velük együtt engem is. És ez az erő új, ismeretlen érzést szült bennem, amely boldogító erővel járta át a testemet. És a lelkemet is – mélyen, jólesően.

Amikor végül elengedték egymást, és a férfi kézen fogva az ágyhoz vezette a lányt, már láttam is ezt az érzést. Benne volt kipirult arcukban, különös fénnyel égő tekintetükben és az egymáshoz érés pillanatát elodázó szomjas ajkaikban… Ott volt az ezüstös szakállú férfi gyöngéd ujjaiban, amint Karin testét lassan kiszabadította karcsú alakjára feszülő ruhájából, és ott volt Karin feltárulkozó testének legparányibb sejtjében is, amikor magába fogadta a férfit… akit szeretett. Mert ez volt az ismeretlen érzés: a szerelem. Igazi, nagy szerelemmel szerették egymást, és ettől ők is naggyá lettek, ragyogni kezdtek. Mennyire eltörpült e hatalmas érzés árnyékában minden, amit a szerelemről addig a könyvekben olvastam! És milyen hamisnak, milyen szánalmasan hétköznapinak tűnt mindaz, amit addig éreztem, és azt mondtam rá: szerelem! Mert ez valami egészen más volt: olyan, mint az ünnep. Mint az igazi ünnep, amely képes kiemelni minket önző kicsinyességeink hétköznapjaiból, hogy egy pillanatig, egy röpke pillanat erejéig mások legyünk: szebbek legyünk! Mert ők ott ketten gyönyörűnek tűntek. Amint a kis gyertyaláng oltalmazó fénykörében, testük-lelkük az ünnepi tánc ritmusában egymásra talált, már tudtam, hogy ez a legszebb dolog, amit valaha is látnom adatott… Akkor ott, először életemben, megsejtettem valamit a szépség nagy misztériumából.

Nem tudom, mennyi idő telt el, míg testük egyre növekvő hullámai a feloldás mozdulatlanságába csendesültek, de éreztem, hogy Arne szavai egy másik világból rángatnak vissza hétköznapjaim valóságába. Idegenebbül éreztem magam ebben a ,,valóságban”, mint bármikor.

– Menjünk. Azt hiszem, már mindent láttunk.

– Igen. Mindent – válaszoltam csendesen.

Szótlanul ballagtunk hazafelé. Nem tárgyaltuk meg a látottakat, mint ahogy azt máskor szoktuk. A nagy híd közepén megálltunk egy pillanatra, és lebámultunk a mélybe. A csendes feketeségbe remegő szélű, fényes lyukat fúrt a Hold.

– Te Arne… én megéreztem… mi a szerelem. Szerelmes akarok lenni. Úgy igazán.

A hold rám kacsintott a mélyből: hallotta szavaimat… de lehet, hogy csak egy hal csobbant, az törte meg egy pillanatra a fényt.

*

Ylva Ekberg – még ma is sötéten édes, forró remegés önti el bensőmet, amikor kiejtem ezt a nevet. Mediterrán szépségű, görögös arcvonásaival, nyúlánk derekát simogató sötét gesztenyebarna hajával mintha egy egzotikus világ napfényével ragyogott volna itt, a rideg Északon. Tündérmesébe illő megismerkedésünknek minden pillanata elevenen él bennem.

Hétvége volt. A hosszú hibernálásba belefáradt városlakókat a természetbe csalta a meleg májusi nap. A családommal a ,,Tölgyek királyságába” kirándultunk. Jéghideg vizű tavacska mellett ütöttünk tanyát. Késő délutánra járt már, mire sikerült megszabadulnom a kötelező családi szórakozások unalmától. Egy kis baltával a kezemben az erdőbe indultam, érdekes formájú gyökereket keresni. Szerettem ezeket az összecsavarodott, ágas-bogas gyökereket. Mintha régmúlt idők furcsa állatainak lemeztelenített csontvázai lettek volna.

Jó ideje bolyongtam már, amikor csengő énekhangot hallottam a távolban. Arrafelé vettem az irányt. Mielőtt a kis tisztásra értem volna, megpillantottam a lányt. Háttal állt nekem. Karjait az ég felé emelte, és úgy hajladozott, akár a frissen zöldellő tölgyágak a langyos alkonyati szélben. A búcsúzkodó nap egy pillanatra még visszanézett rá, áttetszővé világította könnyű kis halványzöld ruháját, és lángra lobbantotta hosszú, dús haját. Egy öreg tölgyfa rejtekébe húzódtam, hogy el ne riasszam a szépséges tündért. Ő tovább énekelt, és lassan forgásba lendült. Akkor láttam meg az arcát… és azt hiszem, akkor lobbant belém a szerelem. Ő csak forgott és forgott, egyre gyorsabban, s közben az éneke nevetéssé vált – önfeledt, szárnyaló nevetéssé… Aztán elterült a fűben. Ruhája derekára csúszott, és látni engedte testének alsó felét. Hosszú, formás lábai voltak, mint egy fiatal szarvasünőnek. Szívem már nem fért a mellemben. Aztán egyszer csak láttam, hogy felugrik, és szaladni kezd. Amint magamhoz tértem, rögtön nyomába eredtem. Csak távolról követtem, fától fáig lopózva, nesztelenül, fokozódó izgalommal, mint a vadász, ki a drága vad űzésétől megittasulva egyre tovább odázza a leterítés pillanatát. Egy tó partjára ért. Körös-körül a zöld szőnyeget sárga meg kék virágok tarkázták. A víz mellé térdelt. Haját egy simogató mozdulattal összefogta, és jobb válla fölött a mellére eresztette. Így nézegette magát a tó sötétlő tükrében. Tenyerébe vizet merített, és arcához közelítette, majd engedte a víznek, hogy megérintse finom ívű nyakát, ujjatlan ruhájából kigömbölyödő vállait, karjait… Mennyire irigyeltem azt a vizet! Aztán virágokat tépett – de csak a sárgákból, a kékeket élni hagyta –, és hajába tűzte őket, majd újból a víztükörbe nézett. Mintha titkos szerelmével készült volna találkozni.

Nem bírtam tovább.

Olyan hatalmas erőt és bátorságot éreztem, amilyet csak a mesebeli királyfiak érezhetnek. Legalábbis én így gondoltam akkor. Kiléptem a tölgyfa mögül. Lábam alatt nagyot roppant a tavalyi gally. A lány összerezzent, felkapta a fejét, egy pillanatig nem mert hátrafordulni.

– Ki vagy, te gyönyörűség? Talán a sötét erdő jóságos tündére? – hangom váratlan erővel visszhangzott az alkonyati csendben.

Ő felugrott, és felém fordult.

– Ne félj tőlem, nem bántalak – mosolyogtam feléje.

Egypár pillanatig méregetett, aztán az ő ajka is mosolyra nyílt. Elfogadta a játékot:

– A farkasok királynője vagyok. Ylva a nevem. És te ki vagy, aranyhajú ifjú?

– Balder a nevem. Az éjszakai nap hercege vagyok.

– És mit keresel az én erdőmben?

– Vadászgattam… magányosan. És egyszer csak megláttalak a kis tisztáson, ahol gyönyörű énekeddel búcsúztattad a napot. Attól kezdve követtelek…

– Veszélyes játékot játszol, vitéz dalia. Könnyen magára haragíthatja népemet a vadász, ki tiltott vadra les. És a farkasok másik neve: Halál. Ezt jól tudod…

– Szépséged lángra lobbantotta szívemet. És tízezer farkassal is megküzdök egymagam, ha kell!

– Tedd le fegyveredet. És lépj közelebb!

A kis balta puhán koppant a fűben. Odamentem eléje, egészen közel. Olyan közel, hogy megéreztem hajának friss virágillatát.

– Bátorságodért jutalmat érdemelsz: most megcsókolhatsz.

Belenéztem mély, smaragdfényű szemébe, és egy pillanatig úgy éreztem, a szerelem másik neve: Halál!

Aztán a zöldes fényre finom redőny borult, és nedvesen csillogó rés nyílt ajkai között. Én is lehunytam a szemem, úgy közelítettem hozzá.

Ahogy ajkam a puha célba ért, a lány hirtelen elkapta fejét.

– Most már mennem kell. Késő van. Már vár apám – a farkasok öreg királya.

A nap már rég lement, és a fák közé ilyenkor nagyon hamar beül a sötét.

Ylva a kezem után nyúlt.

– Éjszakai nap hercege, világítsd meg utamat, és vezess ki a sötét sűrűből.

Halvány fogalmam sem volt, merre van a kivezető út. Egy gyakorlott blöffölő magabiztosságával vágtam neki a félhomálynak. Néha a közelünkben ág roppant, és a susogó lombokhoz madárszárnyak értek. Ylva közel bújt hozzám. Védő karral öleltem át derekát, és ő egészen rám simult. Lehelete a nyakamat perzselte. Azt kívántam: bárcsak sose érne véget ez az út. Bárcsak eltévednénk, hogy egymás testéhez bújva kelljen elűznünk az éjszaka hidegét. De valami különleges ösztön a helyes irányba vitt, és a fák között megláttam a tábortüzek fényét.

Ahogy a tisztásra értünk, elengedte a kezem.

– Ott vár apám, már nagyon türelmetlen.

Arra néztem. Egy fekete terepjáró mellett bőrkabátos férfi állt. Idegesen nézelődött erre-arra.

– Mennem kell… – mondta és már indult is.

– Ne! Várj! Még csak egy pillanatra – ragadtam meg a karját. – Tudnom kell, ki vagy, hol laksz. Még találkoznunk kell! Hol talállak meg?

– Egyszer már megtaláltál… megtalálsz másodszor is.

– De… hát… ez őrültség! Ez…

– Búcsúzóul megengedem, hogy kezet csókolj nekem.

Égő ajkaimat a játékosan felém nyújtott kézre szorítottam. Elegáns mozdulattal visszahúzta a kezét, és szó nélkül elindult. Nem sietett, és nem nézett hátra. Lassan, méltóságteljesen lépkedett, mint egy igazi királynő.

Lesújtottan álltam, és úgy néztem utána, mintha a tekintetemmel próbálnám fogva tartani. Reméltem, hogy még legalább egyszer felém fordul… búcsút int… de nem tette. Fájdalmasan csattantak az ajtók és felbőgött a terepjáró motorja. Csak akkor tudtam megmoccanni, amikor a két kis piros pontot magába fojtotta a sötétség…

Hétfőn az első szünetben izgalomtól elfúló hangon meséltem el Arnénak csodálatos kalandomat. Hitetlenkedő arccal hallgatott végig, aztán bosszantó nyugalommal így szólt:

– Szerintem téged kupán vágott az ebéd utáni dögség. Kivetetted degeszre tömött bendődet a napra, és áthorkoltad a délutánt. A tó partján szunnyadó gyanútlan vándorlegényeket szokták ilyenfajta tündérek látogatni. Persze csak álmukban.

– Légy szíves, ne nézz hülyének – tiltakoztam, őszinte felindulással a hangomban. – Különben is… itt van ez a virág. A hajából loptam ki, amikor a tisztás felé közeledtünk. Tessék! Nézd meg! Látod?

– Igen. Látom, hogy ez egy virág. Egy elhervadt sárga virág… – töprengve morzsolgatta ujjai között, néhányszor beleszagolt, aztán fürkészően a szemembe nézett.

– Jól van, tegyük fel, hogy mégsem álmodtál teljes egészében… Mikor mutatod be nekem?

– Éppen itt van a bökkenő, nem tudom, hol keressem, nem tudom, hol lakik… nem tudom, hogy milyen iskolába jár. Semmit sem akart elárulni magáról. Azt mondta… majd csak megtalálom…

– Te nem vagy észnél! Hogy tudtad csak úgy elengedni, hogy még egy telefonszámot sem kértél tőle? Különben ez rád vall… Mit gondoltál, hogy majd elégeted a virágszálat, és akkor egyszer csak, hipp-hopp, melletted terem?

– Ne bosszants még te is… úgyis elég bajom van!

Látva őszinte elkeseredésemet, érzékeny lelkű barátom akkorát vágott a hátamra – csak úgy, vigasztalásul –, hogy szinte orra buktam.

– Na, fel a fejjel! Megkeressük mi azt a tündérkét, még akkor is, ha hetedhét országot kell átkutatnunk érte, és hetvenhét pár csizmát kell elkoptatnunk az úton.

Arne nem hitt a véletlen találkozásokban. A tettek embere volt. Másnapra már kész volt a terve, és módszeresen hozzáláttunk a kereséshez. Sorra végigjártuk a város iskoláit. Pontos feljegyzéseket készítettünk arról, hogy melyik osztály mikor végez az órákkal. Majd egy precízen kidolgozott órarend alapján, mindegyiket megvártuk tanítás után, az iskola előtt. Emiatt persze jó néhányszor saját óráinkról kellett ellógnunk, de Arne kész volt minden áldozatra – talán nem is annyira értem, mint inkább a kaland kedvéért.

Három hét alatt minden lehetőséget kimerítettünk, de Arne ,,precíz” terve ezúttal nem termette meg az áhított gyümölcsöt. Persze, ő most sem a tervében, hanem inkább bennem kételkedett.

– Te, biztos, hogy felismered, ha látod?

– Egészen biztos.

– Hát akkor a föld nyelte el.

– És mi van akkor, ha nem is ebben a városban lakik? – csapott belém villámként a végzetes gondolat.

– És mi van akkor, ha mégiscsak álmodtad az egészet?

Tanácstalanságunkban feladtuk a keresést, de én még reménykedtem a véletlen találkozásban.

Ezúttal engem igazolt a Sors. Arne is velem volt, mikor szívem szép tündére feltűnt a láthatáron. Az apjával sétált a sugárút túloldalán. Az izgalomtól elakadt a lélegzetem, hang nem akart kijönni a torkomon, hevesen gesztikulálva próbáltam értésére adni meglepetten bámuló barátomnak, hogy végre megláttam azt, akit már több mint egy hónapja keresünk. De mire megértette, és mire átmanővereztünk a forgalmas úttesten, már kocsiba ültek, és elhajtottak. Az erőm elhagyott, és úgy éreztem, mindennek vége. Arne számára azonban csak most kezdődött az igazi kaland. Taxit intett, engem betuszkolt a hátsó ülésre, és tragikus komolysággal szólt a sofőrre:

– Kérem, kövesse azt a fekete dzsipet, de vigyázzon, el ne veszítse szem elől, mert emberi életek forognak kockán.

A sofőr hitetlenkedve nézett, de azért rálépett a gázpedálra.

A terepjáró egy emeletes villa udvarára húzott be. Feltételeztük, hogy itt laknak. Megfigyelés alá helyeztük a házat, s közben valami jó haditerven törtük a fejünket. Kis idő múlva kinyílt egy emeleti ablak és Ylva nézett ki egy pillanatra. Ösztönösen integetni kezdtem, de nem vett észre.

– Aha, az az ő szobája – vonta le Arne a következtetést egy bűnügyi rendőr magabiztosságával. – Van egy korszakalkotó ötletem: visszajövünk éjszaka, és eljátsszátok a Rómeó és Júliát… az erkélyjelenetet, Arne Larsson átdolgozásában: Nézd meg, ott az a fenyőfa. Ha felmászol, egy hosszabb bottal megkopogtathatod az ablakot. Majd csak kidugja bájos fejecskéjét a kis tündér. Az igaz, hogy nem fogod tudni megcsókolni, de legalább beszélhetsz vele. Mégiscsak hatásosabb egy ilyen romantikus fellépés, mint ha csak úgy becsöngetnél az ajtón, mint a postás. Hidd el, én tudom, mire buknak a nők.

Elhittem neki, így lefekvés ideje tájt ismét a villa körül ólálkodtunk. Megvártuk, amíg minden fény kialszik. Akkor felkúsztam a fára, és megkopogtattam az ablakot. Kis idő után Ylva csodálkozó arca jelent meg az utcai lámpa tejfehér fényében. Nem tudta felfogni, honnan jött a kopogás. Halkan füttyentettem, csak akkor vett észre.

– Nocsak, az Éjszakai nap hercege! Éjszakai bagoly képében…

Nem akartam meghallani hangjában a gúny mellékzöngéit, mint ahogy azt sem vettem tudomásul, hogy arcáról hiányzott mindenféle öröm kifejezése, amikor elfogadta a találkát, amit kértem tőle. Csak annyi jutott el tudatomig, hogy két nap múlva – életemben először – találkám lesz egy lánnyal – a leggyönyörűbb lánnyal, akit valaha is láttam.

„Negyvenkét óra – számolgattam magamban, miközben hazafelé repültem –, még negyvenkét óra… és akkor…”

A negyvenkét órát kétezer-ötszázhúsz édesen fájó perccé nyújtotta a türelmetlen boldog várakozás. Az utolsó tíz perc pedig, amelyet az Ulrica Pián fel-alá járkálva izgultam végig, megsejtette velem az idő végtelenségének misztériumát.

Pontosan hat órakor az Amiralitetskyrkam csinos fatornyában megkondult a nagyharang. Matts Rosenbom szobrának festett arcán bosszantóan gúnyosnak tűnt a háromszáz éve ráfagyott mosoly… Pedig Ylva csak egy percet késett. Egyetlen végtelen percet adott még hozzá a többihez… és akkor ott állt előttem. Apró nyílvesszőként járták át testemet szemének smaragdsugarai.

– Hová menjünk? – buggyant ki zavarodott ajkaim közül a lehető legbutább kérdés.

– Ahova akarod.

– Akkor menjünk a tölgyerdőbe… a kis tó partjára… sárga virágot szedni.

Ezt viccnek szántam, hogy helyrehozzam baklövésemet, de ő nem mosolyodott el.

– Sétáljunk egyet a tengerparton – indítványozta. Hangja hűvösen érintett, akár az esti szél.

Séta közben mindenféléről beszélgettünk, csak éppen erdei találkozásunkról nem. Szerettem volna magamhoz ölelni, megcsókolni őt… vagy legalább megérinteni a kezét. De valami visszatartott. És ez a valami belőle jött.

Alkonyattájt, mire egy kicsit olvadozni kezdett körülötte a jeges burok, neki már ,,mennie kellett”. Ebben az egyben hasonlított ez a találkozás az erdei kalandra.

Újabb találkát kértem tőle, és elhatároztam, hogy ezúttal bátrabb leszek.

Ismét a parti fák alatt sétáltunk. Ahogy leszállt az est, és szövetségesemül szegődött a sötétség, kezemet finoman a derekára loptam. S közben mindenféle jelentéktelen dologról meséltem neki. Kezem lassan csúszott felfelé, míg mutatóujjam elérte azt a finom hajlatot, ahol az az izgató kis halom domborodni kezd; ott megtorpant, és nem merészkedett tovább.

Aznap este hazakísértem őt. A kapu előtt, búcsúzóul határozottan szájon csókoltam – követve Arne előzetes utasítását… Gyönyörű volt az az est.

Hazafelé menet bódító illatfelhőt küldött felém a szél. Az egyik villa udvarán kis rózsaliget pompázott. Megálltam és lehunyt szemmel ittam magamba a részegítő illatot… A következő pillanatban már könnyed mozdulattal repültem át a magas rácskerítés fölött. A szomszédban nagy, öblös hangon ugatni kezdett egy kutya. Izgatottan, kapkodva láttam munkához. A rózsák hevesen megharcoltak életükért. Acélos tüskéiket ujjaimba, tenyerembe, körmöm alá fúrták, és véresre szántották a kezem fejét. De akkor nem érdekelt a fájdalom. Mire a szűnni nem akaró kutyaugatás miatt kijött a szomszéd, már ismét a kerítésen kívül voltam. Néhány perc múlva Ylva ablaka alatt álltam. A rózsaszálakról egyenként letördeltem a gyilkos tüskéket, és felkúsztam a fenyőfára. A csokrot cipőfűzőm segítségével arra a botra erősítettem, ami még első látogatásomkor az ágak között maradt. Majd gyöngéden, szerelmesen megkopogtattam vele az ablakot.

Ylva őszintén megörült a virágoknak. Fejét a csokorra hajtotta, és mély sóhajtással szívta magába az illatot. Aztán hirtelen felém fordult.

– De hol vannak a tövisei?

– Letéptem őket – válaszoltam büszke elégedettséggel –, hogy nehogy megszúrják a kezed…

– Ó, milyen kár… A rózsa csak töviseivel együtt igazi rózsa… csak úgy igazán szép. Tövisei nélkül hamar elhervad… és meghal…

Másnap reggel Arne kajánul pislogott a szerelmi áldozat tetoválásaival díszített kezemre.

– Ki gondolta volna, hogy ilyen tüzes kis vadmacska rejtőzik a tündérbőrben.

– Nem az… amire gondolsz – mentegetőztem –, csak a rózsák…

– Szóval már virágot is vittél neki. Akkor te már egy elveszett ember vagy.

– Szerelmes vagyok… olyan, de olyan szerelmes… repülni tudnék.

– Tudom, tudom… – veregette meg a vállam. Megértő tekintetébe jó adag gúny vegyült. – A tegnap már totálisan bemutatkoztál… asztronómiaórán… Emlékszel?… Nem, persze, hogy nem emlékszel. Amikor Fiastyúk kihívott, hogy írd fel a házi feladat megoldását, s te világűrbe merülő szemekkel kikeringtél a táblához, kezedben az irodalomfüzettel, s nagy gyöngybetűkkel elkezdted felrajzolni az ,,Egy ismert személy jellemzése” című fogalmazásodat, ami ráadásul így kezdődött: ,,Szemei mint két gyémántcsillag ragyognak éjfekete hajának illatos, selymes sátra alatt” – akkor már sejtettem, hogy komoly bajok vannak. De amikor láttam, hogy az egész osztály fuldoklik a röhögéstől, s Fiastyúk is emberfölötti erőfeszítéseket tesz, hogy nehogy elkotkodácsolja magát, amikor megkérdezte: ,,Na és melyik csillagképhez tartozik az a két gyémántcsillag?”, és neked még akkor sem jutott el az agyadig, hogy mi történt – már tudtam, hogy Balder Falkenbergnek vége… Na, de ne búsulj. Kezdőkkel megesik néha… És mondd, legalább benyúltál a szoknyája alá?

– Azt nem lehet csak úgy… egyből – védekeztem. – Ő nem olyan… Ő… teljesen más… Alig engedte, hogy megérintsem a mellét.

– Akkor itt valami baj van.

– Miért volna baj? – kérdeztem meglepetten.

– Mert nekem úgy tűnt, hogy ő ,,olyan”… egyáltalán nem ,,teljesen más”… Itt valami nem stimmel…

Arne barátom, aki akkoriban már rendelkezett némi tapasztalattal, megérezte, hogy valami nincs rendben. Ha kicsit jobban odafigyelek Ylvára, magam is rájöhettem volna. De tapasztalatlan voltam még, és szánalmasan naiv.

Szerelemes levelekkel és virágokkal halmoztam el őt. Tanítás után megvártam az iskola előtt és hazakísértem. Olykor sikerült meggyőznöm, hogy moziba jöjjön velem, vagy sétálni a Hoglands parkba…

Romantikus imádatom jólesett neki, és feltétel nélküli ragaszkodásom hízelgett kacér szívének – mégsem engedett közel magához. Ha csókolni akartam, nem ellenkezett, de ajkai zárva maradtak. Ha melléhez értem, finoman eltaszította a kezem. Csak a haját simogathattam. Azt engedte. De ez már nem volt elég nekem. Őrülten kívántam testét, és egyetlen dologra sóvárogtam szüntelenül: úgy nézzen rám, ahogy Karin nézett arra az ezüstös szakállú férfira a gyertyafényes szobában: kipirult arccal, csillogó szemekkel… legalább egyszer…

Persze tudtam, hogy bizonyos lányokat nehezebb meghódítani, ezért voltam olyan türelmes és kitartó; de valahol mélyen bennem már csírázni kezdett a szorongató fájdalom. Aztán a csírák fojtogató, mérges indákká lettek, és lassan a szívem köré tekeredtek. Már éreztem a fájdalmat, de még mindig nem akartam tudomást venni róla. Elhanyagoltam, ahogy a gyáva ember hanyagolja az enyhébb fogfájást, feledve, hogy amikor már üvöltenie kell a fájdalomtól úgyis a fogorvos kezére jut.

Aztán számomra is eljött az üvöltés ideje.

Egy születésnapi buli alkalmával történt. Ylvával táncoltam, és mindenkinél boldogabb voltam. Epekedve öleltem magamhoz, és nem láthattam, hogy ő az ajtófélfát támasztó fiúval titkos pillantásokat vált. Egyre szenvedélyesebben szorítottam magamhoz, és éreztem, hogy néha ő is megszorít. A harmadik tánc után kibontakozott ölelésemből. Arcán új, ismeretlen fény ragyogott. Rám mosolygott, bocsánatot kért egy percre, és a fürdőszoba felé indult. Izgatottan vártam vissza… de hosszú ideig nem jött. Rosszat sejtve a keresésére indultam. Bekopogtam a fürdőbe: üres volt. Egyre növekvő szorongással jártam végig a szobákat: sehol sem találtam. Amint kiléptem a kertbe, jeges áram bénított meg. Apró, fehér kavicsokkal teleszórt sétányon szaladt végig a tekintetem, és megállt Ylva égőpiros ruháján. Ott feküdt a padon, Mikhael ölében, és önfeledten csókolták egymást. Közelebb tántorogtam hozzájuk, de nem vettek észre. Pedig hosszú ideig álltam ott, a sétány közepén. Álltam, villámsújtottan… és nem éreztem semmit, csak hatalmas ürességet… Aztán Ylva szétnyíló combjai villantak elő a kerti lámpa halvány borostyánszín fényében. Mikhael hevesen markolászó ujjai kéjes sóhajokat fakasztottak remegő testéből…

Gyilkos düh, marcangoló testi vágy és tehetetlen kétségbeesés hullámai öntöttek el. Az utóbbi bizonyult erősebbnek. Hangtalan zokogás kezdte rázni a bensőmet… és futásnak eredtem. Otthagytam őket és azt az átkozott kertet… és otthagytam volna ezt az egész könyörtelen világot – ha lett volna elég bátorságom hozzá. De nem volt, így csak lázadtam ellene. S persze azt támadtam először, aki ilyenné tette.

Hétfőn, tanítás után megvártam a kijáratnál, és köszönés nélkül nyakába zúdítottam elkínzott lelkem minden keserű mérgét. Azt mondják, a szerelem és a szenvedés költővé teszi az embert… engem aztán alaposan megszállt az ihlet. A legkülönb művészi jelzők és metaforák buggyantak elő remegő ajkaim közül. Múzsám szóhoz sem jutott egy ideig. Úgy ömlött belőlem a szó, mint kifakadt kelésből a véres genny. Aztán őt is utolérte az inspiráció: egy pár erős, határozott kifejezéssel frappáns jellemrajzot készített rólam, vagyis arról a ,,tapasztalatlan, zöldfülű fajankóról, aki még csókolózni sem tud, aki csak fagyievésre tudja használni a nyelvét, és női nemi szervet – ő egy kicsit másképp fejezte ki magát – csak képen látott”.

Miután már mindketten kiéltük alkotói kényszerünket, örökre búcsút vettünk egymástól, annak rendje és módja szerint.

Három nap múlva ő hívott fel. Bocsánatot kért ,,minősíthetetlen viselkedéséért” és rövid, de élménydús együttlétünk alatt először – találkát indítványozott…

Mint a hamvaiból fölrepülő főnixmadár, úgy éledt újra bennem a remény. A világ újra megtelt friss virágillattal és vidám madárcsicsergéssel. A fák lombjai között új szerelmes dalt suttogott a tengerparti szél.

Szombat estére beszéltük meg a találkát. Magához hívott. Szülei elutaztak valamerre… egyedül volt otthon. Nagy csokor sárga rózsát vittem neki – teljes tüskedíszben pompázót. Óvatosan vette át a virágokat, mégis megszurkálták a kezét, miközben egy fekete kerámiavázába rendezgette őket. Ugyanaz a lenge halványzöld ruhácska volt rajta, mint első találkozásunkkor az erdőben. Frissen mosott haja finom virágillatot árasztott.

Kézen fogott és a szobájába vezetett. Piros fényű kis lámpát gyújtott, majd az ölembe ült és átölelt. Testem remegni kezdett az izgalomtól. Ahogy ajkaink összeértek, édes forróság ömlött végig rajtam, aztán éreztem, hogy Ylva finom kis nyelve utat tör magának meglepett ajkaim között. Vágytól megvadult kezem először melleit markolászta, majd combjaira szaladt, és tétova mozdulattal siklott felfelé, mígnem elérte azt a helyet, amelyről már oly sokat álmodoztam. Ylva nem ellenkezett – nem tolta el kezem és térdét sem zárta össze. Kezével a nadrágom cipzárján babrált. Szomjasan ittam mézillatú leheletét, és közben egyik türelmetlen ujjam már az áhított nyílást kereste… és ahogy megtalálta, kíváncsi izgalommal merült el benne…

Először a fejét fordította el… aztán lassan ellökött magától. Majd csendesen sírni kezdett. Kezem meglepetten csúszott ki ernyedt combjai közül. Mi történhetett? Mit rontottam el? Hol tévedtem?… most, amikor egyetlen kis lépésre álltam életem leghőbb vágyának beteljesülésétől?… Most, amikor álmaim tündére feltárta magát nekem… és én lehettem volna az első, akit érintetlen öle befogad… Mert Ylva szűz volt még. Virgo Intacta.

– Ne haragudj rám… ne haragudj… Nem tudom megtenni… nem tudom… veled… – suttogta szipogva. – Pedig akartam… igazán akartam… De a testem… a testem nem szereti, ha hozzá érsz – bezáródik az érintésedtől… hiába erőltettem… Nem tudlak szeretni, Bald… pedig annyira próbáltam… nem tudlak szeretni… – hangja zokogásba fúlt, arcát párnájába fúrta.

Mintha sót szórt volna eleven sebre, úgy érintettek szavai. És az iszonyú fájdalom lassan tompává ölte érzékeimet. Úgy mentem el, mint egy álomkóros. Nem emlékszem már, hogyan botorkáltam le a lépcsőn, hogyan kerültem ki az utcára, csak arra emlékszem, hogy megmaradt erőmet egy utolsó villámszerű kitöréssé koncentrálta a fájdalom, és véresre zúztam öklömet egy tölgyfa kérges törzsén. Utána rám borult a sötétség. De nem az éjszaka pihentető, újjáteremtő sötétsége, hanem az a fajta süket és tompa üresség, a nagy nihil, amely képes az életkedv utolsó csíráját is megfojtani.

Élőhalottként kísértettem egy értelmét vesztett, sivataggá égett világban. Arne mindent megpróbált, hogy valamit megmozgasson bennem, de próbálkozásai teljes kudarcba fúltak. Anyám kétségbeesése, nővéreim rosszmájú gúnyolódása, apám férfias biztatásai egyformán hatástalannak bizonyultak.

Szüleim végül az utolsó módszerhez folyamodtak, amelytől még reméltek valami eredményt: elküldtek falura, nagyapámhoz.

Az öreg gyakorlott szeme első pillantásra észrevette a fekély okát, de nem próbált együtt érzően sajnálkozni, mint a többi hozzátartozóm. Továbbra is vidám maradt, sőt sugárzó jókedvét jó adag iróniával fűszerezte:

– Nocsak… úgy látom, a városban kiütött a dögvész és elvitte a szép lányokat. Az én szegény unokámnak egy sem maradt.

Másfajta gúny volt ez, mint a nővéreimé… és sikerült valamit megmozgatnia bennem. Kavart egy jó adag ellenérzést Nagyapám fölényes viselkedésével szemben, és némi vágyat, hogy bebizonyítsam elkeseredettségem jogosságát és helyzetem tragikus súlyát. Ő pont ezt akarta. Mint a jó orvos, ott kezdte el a kezelést, ahol a baj igazi okát látta, mit sem törődve azzal, hogy a páciens máshol érzi a fájdalmat.

Tüntető bizonyítani vágyás és beteges önsajnálat vibrált a hangomban, miközben szenvedésem történetét meséltem. Elkomolyodó arccal hallgatta. Már nem gúnyolódott. Még csak közbe sem szólt – hagyta, hogy kiöntsek magamból minden kínzó keserűséget. Aztán így szólt:

– Azt mondtad, szerelem?… Nem igazi szerelem az ilyen, kisfiam, csak képzelődés. Saját vágyaid öltöztették vonzó álarcba a legelső személyt, aki hasonlít valamennyire ahhoz az eszményi képhez, amit szívedben őrzöl. Nem is az a szegény lány vonzott téged igazán, hanem a tündérruha, melybe felöltöztetted. A hamis szerelem csak ábránd, amit nem követhet más, csak kiábrándulás… és szenvedés.

Az igazi szerelem… az teljesen más. Ha találkozol vele, majd felismered. Az igazi szerelem: két lélek boldog egymásra találása. Az igazi szerelem mindig kölcsönös: persze ez sem mentes a fájdalomtól, mert az ilyen szerelem tüze a lélek salakját égeti – és ez fájdalommal jár. De ennek a fájdalomnak értelme van… mert ez egy gyógyító, nemesítő, erőt adó fájdalom. De a képzelt szerelem okozta szenvedés csak értelmetlen, buta önkínzás. Megkeseríti a lelket, felőrli az életerőt, gyengévé, sebezhetővé tesz.

Nagyapám magába mélyedt egy pillanatra, aztán nagyot sóhajtva folytatta:

– Ha tudnád, hány meg hány ember szenved bután, értelmetlenül saját hamis ábrándjai miatt, hány meg hány ember hiszi azt, hogy ez az igazi szerelem. Legalább te ne szaporítsd a számukat, és… ne add fel a keresést.

Elmém már eléggé letisztult ahhoz, hogy felfogjam Nagyapám szavainak értelmét, de ez nem sokat enyhített szenvedésemen. A megértéstől a megélésig tartó utat még csak ezután kellett végigjárnom.

– Holnap reggel korán kelünk – folytatta nyugodt, mély hangján. – Kimegyünk a tengerre… halászni. Belekiáltod majd minden bánatodat a friss hajnali szélbe – én is így szoktam. Aztán a szél visszaviszi oda, ahonnan érkezett, és örömöket hoz majd érte cserébe. Mert az öröm és a bánat ugyanegy forrásból fakad. És a szél ismeri azt a titkos forrást.

4. SZONÁTA

Sokáig azt hittem, a szerelem is csak a mesékben van, akár a varázstükrök meg repülő szőnyegek. Így aztán hosszú ideig nem is lettem szerelmes, de ugyan kibe is lehettem volna? Egyetlen valamirevaló királyfit, délceg lovagot vagy sárkányölő tehetséggel bíró szegény vándorlegényt sem láttam feltűnni Marseille utcáin.

Alighogy, az ezeregy mesés éjszaka után, beleébredtem a hétköznapi világba, anyám elkezdte szexuális nevelésemet. Hétéves koromban már egészen pontosan tudtam, miért különbözik a fiúk teste a lányokétól, és azzal is tisztában voltam, hogy ,,az anyukák és az apukák valami olyan dolgot tudnak csinálni együtt, aminek következtében kilenc hónappal később megszületünk mi, gyerekek”. Szüleim nyíltan válaszoltak minden kérdésemre, gólyamesékkel sohasem szédítettek. A filmek erotikus jeleneteit olyan laza természetességgel néztük végig együtt, mintha csak egy ártatlan gyerekfilmet néznénk.

Ennek a szabadelvű, ,,modern” nevelésnek volt egy számottevő hátránya is: azáltal, hogy a szexualitást az evéshez, az ürítéshez és a többi életfunkcióhoz hasonló természetességgel kezelte, a nemi aktus számomra teljesen elvesztette vonzó rejtélyességét és felemelő romantikus szépségét, és így valahogy nem is sikerült megéreznem benne az erotikát. Szüleim gátlástalanul meztelenkedtek előttem a lakásban. Gyakran fürödtem együtt apámmal vagy anyámmal, olykor pedig mindkettőjükkel. Megszoktam a testek érintkezésének természetességét. Jólesett, ha beszappanozhattam apám izmos barna mellkasát, erős karjait, vagy anyám puha érintésű, mégis érdekesen kemény melleit, de ebben sem éreztem semmiféle erotikát, inkább a szeretetnek volt egyfajta sajátságos kifejezése.

*

Történt egyszer egy eset, ami rádöbbentett arra, hogy a meztelenség nem mindenki számára olyan természetes, mint a mi családunkban.

Néhány hónappal a nevezetes vezérválasztás után, amikor már az Aranypalota nagy hatalmú királynője lettem, új játékot eszeltem ki: titokban összegyűjtöttem a lányokat, és azt javasoltam, hogy készítsünk egy balettelőadást. Én már két éve jártam balettiskolába, és így felkészültnek éreztem magam a feladatra. A lányoknak módfelett tetszett az ötlet. Úgy terveztük, hogy amikor elkészül az előadás, igazi bemutatót rendezünk, amelyre meghívjuk a fiúkat és a szüleinket. Megesküdtünk, hogy addig is titokban tartjuk az ügyet, a meglepetés kedvéért.

A palota felső emeletét neveztem ki próbateremnek. A próbák idejére kitiltottuk innen a fiúkat. Ők persze örvendtek is, hogy legalább egy időre megszabadulnak a lányoktól, és végre igazi férfias – vagyis háborús – játékokat játszhatnak.

Nagy lendülettel kezdtem hozzá a tanításhoz. A balett-tanárnői szerep igencsak ínyemre volt. Magamra öltöttem Giselle néni fegyelmet parancsoló, határozott allűrjét, és fennhangon pattogtattam a vezényszavakat: FIGYELEM!… MOST DÉMI PLIER… egy, két, há’, négy… GRAND PLIER, kettő, három, négy… ERESZKEDJ LE JOBBAN, JEANNE!… öt, hat, hét, nyolc… LASSAN ELMELD A KAROD!… egy, két, há’, négy… TARTSD LAZÁN A CSUKLÓD, VÉRONIQUE! HAJLÍTSD BE A KÖNYÖKÖD, CLAIRE! EGYENES TÉRDDEL, MICHELLE – de botlábúak, istenem! – NE A FÖLDET BÁMULD, MARIE JO!… ELŐRE NÉZZ!… TE IS, YVONNE!… ÉS MOSOLYOGNI, LÁNYOK, NEM TEMETÉSEN VAGYUNK!… NEM BAJ, HA FÁJ, AKKOR IS TESSÉK MOSOLYOGNI!… Igen, ez az!

A mosolygási kísérletek csak valami fájdalmas, torz grimaszokat eredményeztek – de hát így van ez az elején. Büszke elégedettséggel néztem, amint kínlódnak, izzadnak, lihegnek…

A próba után heves vita alakult ki arról, hogy milyen ruhában fogunk táncolni a bemutatón. Végül én vágtam el a gordiuszi csomót egy rendhagyó ötlettel: ,,Táncoljunk meztelenül!” Javaslatomat általános döbbenet fogadta, s hogy nyomatékot adjak szavaimnak, elmondtam, hogy én már láttam a tévében egy balettelőadást, amelyben meztelenül táncoltak… és csodálatos volt. Ez persze nem volt igaz, de az érv hatott, és végül, néhány kivétellel, mulatságosnak tartották az ötletet.