A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Marty Makary, MD: Blind Spots.

When Medicine Gets It Wrong, and What It Means for Our Health.

Bloomsbury, New York, 2024

Copyright © Dr. Marty Makary, 2024

This translation of Blind Spots is published by Helikon Publishing by arrangement with Bloomsbury Publishing Inc.

All rights reserved

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Kőrös László, 2026

Borítóillusztráció © Paloma Rincon Studio/Getty Images

Minden jog fenntartva

Ajánlom szerkesztőmnek, Marshall Allennek, aki néhány hónappal e könyv megjelenése előtt, váratlanul távozott közülünk. Köszönöm, Marshall, hogy hittél ebben a vállalkozásban, hogy mentorként álltál mellettem az újságírói munkában, s hogy olyan jó barát voltál. Nem nagyon tudom, Isten miért szólított haza ilyen korán, de sokunknak alighanem fájdalmasan hiányzol. Életedet annak szentelted, hogy a szólni nem tudók hangja légy, és oknyomozó újságíróként szálltál szembe a vállalati érdekekkel. Cikkeid és új könyved jobb hellyé tették a világot, és sokunkat inspiráltak. Remélem, e munkám méltóképpen elismeri a te odaadásodat is, amellyel részt vettél a létrehozásában.

És: apámnak, aki egész életét annak szentelte, hogy páciensei javára vesse be a hematológia megállíthatatlanul fejlődő tudományának vívmányait, s aki arra tanított, hogy kérdéseket feltennünk mindenkor rendjén való.

Az amerikai kiadó jegyzete

Az olvasó non-fiction munkát tart kezében. Azoknak a személyeknek a nevét azonban, akik keresztnevükön vagy nevük kezdőbetűjével szerepelnek benne, magánszférájuk védelmében megváltoztattuk. A fiktív névvel vagy kezdőbetűvel jelölt individuumok és valóságos személy közti bármely hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

E könyv nem kíván orvosi tanácsokkal szolgálni az egyes olvasók számára. Egészséggel kapcsolatos tájékoztatás érdekében olvasóink forduljanak hivatásos egészségügyi szakemberhez, aki kinek-kinek az illető kórelőzményei és jelenlegi egészségi állapota alapján szolgál majd útbaigazítással.

Tartalom

Az amerikai kiadó jegyzete

Bevezető

1. A salemi mogyoróper – Hogyan teremtettek meg egy járványt a szakértők

2. Uramatyám, hormonterápia… – A hormonpótló kezelés elhallgatott története

3. „Az antibiotikumoknak nincsenek hátulütői” – Leszámítva, hogy a mikrobiom számára szőnyegbombázással érnek fel

4. Sam nagybátyám szereti a tojást – Az igazság a koleszterinről

5. Igazhívők – Miért utasítjuk el az új elgondolásokat?

6. Rossz vér – Hogyan működik valójában az orvosi establishment

7. A szívélyes fogadtatás, avagy hogyan hozzuk a babákat a világra – Újragondolva!

8. A bizonyosság megkérdőjelezése – A petefészekrák valódi oka

9. Szilikon-völgy – Mellimplantátumok, autoimmun betegségek, opioidkrízis

10. Tévedések vígjátéka – Az orvosi csoportgondolkodás rövid története

11. Az engedelmesség kultúrája – Harc a civil diskurzusért

12. Képzeld el, hogy… – …még mi mindent csinálunk rosszul

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezető

„Jegyezd csak meg, kellhet a vizsgán”, mondogatta gyakorta egy évfolyamtársam az orvostudományin, valahányszor csak megkérdőjeleztem valaminek a fontosságát. Soha nem szerettem a tanulás gombócevő versenyhez hasonlatos módozatát. Persze hogy szívesen tanultam meg a sürgősségi eljárásokat és gyógyszereket, de a Krebs-körhöz1 hasonló fogalmak kényszerű bemagolását és visszakérődzését agyzsibbasztónak éreztem. Sokkal inkább érdekelt az orvostudomány gigantikus vakfoltjaival kapcsolatos eszmecsere. Úgy tűnt, ilyenek bőséggel vannak – olyasféle dolgok, amelyeknek semmi értelmük nem volt, de azért csak csináltuk őket.

Például: vajon mi végre volt a kórházakban az az éjszakai rituálénk, hogy mély álmukból felriasztott betegeinkbe gyorsan tűt szúrtunk, hogy vért vegyünk tőlük, s aztán úgy fussunk el, mint aki épp egy téli álmot alvó medvét bökött meg? Amikor gyakorlaton először tapasztaltam ilyet, megkérdeztem, lehetnék-e lelkiismereti szolgálatmegtagadó. A dolog hallatlan iróniája az volt, hogy a kórházban mintha gyakorlatilag mindenki tudta volna, hogy az ilyen napi tesztek többsége szükségtelen – a betegeket kivéve. A legtöbbször az egyetlen változó laboreredmény a vérük mennyisége volt – merthogy olyan gyakran csapoltuk meg.

Ugyancsak zavarba ejtett, ahogyan arra reagáltunk, amikor éhes páciensek ennivalóért könyörögtek nekünk. Kis adagokban Jell-O zselét és íztelen, feldolgozott élelmiszereket adtunk nekik, ami bizonyos értelemben az emberi jogok megsértését jelentette. Amikor mégis kaptak tőlünk valamit, aminek ízét érezhették, az olyasféle szemét volt, amely miatt egyébként, ha otthon ették, legorombítottuk őket. Egy ízben egy hölggyel kapcsolatban, egy héttel az után, hogy valamilyen fertőzéssel felvették a kórházba, megkérdezte tőlem a munkámat felügyelő szakorvos, vajon miért romlik a beteg állapota, ha egyszer a fertőzése javul. A legőszintébben közöltem vele értékelésemet: „Uram, amikor a páciens bejött, egyetlen orvosi értelemben vett betegsége volt, mi azonban két továbbival sújtottuk – alvásmegvonással és alultápláltsággal.”

Gyakran kérdezik meg tőlem, hogy vajon a mesterséges intelligencia – AI, artificial intelligence – segítségemre lesz-e mint orvosnak, s hogy végül is átformálja-e a medicinát. Gyakran az a válaszom, hogy nincs szükségünk „AI”-ra, mindössze „I”-ra.

A csoportgondolkodás2 – az a humán tendencia, hogy az önálló gondolkodás helyett a tömeghez igazodjunk – gyakran teremti meg a konszenzus illúzióját. Mint a Johns Hopkins orvosa és kutatója, száz meg száz kórházban és tudományos konferencián fordultam meg az országban, ahol találkozhattam okos doktorokkal, akik megkérdőjelezik a modern gyógyászat mélyen gyökerező hiedelmeit.

Lehet, hogy e könyv megváltoztatja Olvasóm életét. Az enyémet megváltoztatta. Az ember utóbb mindenre más szemmel nézhet – a menopauzától a mikrobiomig.3 Ugyancsak reflexévé válhat, hogy firtatni kezdje a bizonyítékokat, amelyekkel egy-egy egészségügyi ajánlást (pl.: „egy felnőttnek naponta három pohár tehéntejet kell meginnia”) megtámogatnak – mielőtt vakon engedelmeskedne neki. Sok-sok órát töltöttem olyan kiváló orvosokkal, akik napjaink bizonyos nagy fontosságú egészségügyi problémáit vizsgálva szétválogatják a tudományos bizonyítékokat és a véleményeket: tudom, hogy sok minden abból, amit egyesek az egészséget illetően a nagyközönséggel közölnek, nem más, mint orvosi dogma – olyan elgondolás vagy gyakorlat, amelyet megingathatatlan érvényűnek tartanak, csak mert valaki puszta megérzés alapján helyesnek nyilvánította.

Könyvem azokat az egészségügyi kérdésekkel kapcsolatos újdonatúj tudományos kutatási eredmények taglalja, amelyekről nem beszélünk, holott beszélnünk kellene. Az orvos-újságíró szerepének magamra öltése nyomán „elszállt az agyam” mindattól, amit felfedeztem. Azon is eltöprengtem, vajon ezeket a dolgokat miért nem tanítják az orvoskaron. Olvasóm bekapcsolódik majd az eszmecserékbe, amelyeket zseniális orvosokkal folytattam, olyanokkal, akik fontos igazságokat fedeztek fel. Beszélgetéseinket fontosnak éreztem – és erősen igyekeztem, hogy lepároljam belőlük a „hazaviendő mondanivalót”, és közérthetőre fordítsam. E szakemberek közül sokan tettek korszakalkotó felfedezéseket, munkájuk eredményei azonban még nem terjedtek el széles körben. Ezekről olvasva ki-ki csodálkozhat, hogyan lehetséges, hogy azok a módszerek, amelyekkel bajokat előzhetnénk meg – a mogyoróallergiától a csonttöréseken át az Alzheimer-betegségig és a rákig –, nem ismertek széles körben. Időnként alig tudtam elhinni, amit hallottam. Az általam vizsgált tudományos áttöréseket nagyrészt alábecsülték. Úgy éreztem, meg kell írnom ezt a könyvet, mert túlságosan kevés ember tud róluk, még az orvosok és más egészségügyiek körében is.

Aki kész megőrizni a nyitottságát – márpedig én kénytelen voltam –, e könyvet elolvasván valószínűleg teljesen új szemlélettel közelít majd az egészség problematikájához.

Az első fejezetek után megállunk, és megvizsgáljuk, vajon az emberi psziché miért áll ellen az új eszméknek. Olvasóim megtudják majd, miféle mechanizmus révén dolgozza fel elménk az új információkat, ha azok ellene mondanak annak, amit előzőleg igaznak tartottunk. Az emberi agy lenyűgöző dolgokra képes: rendkívüli együttérzésre, a komplex matematika megértésére – és még a léleknek is otthont ad. Ha azonban arra kerül sor, hogy olyan új információt fogadjon, amely ellentmond régi információinak, kiszámíthatóan lusta. Senki sem tanulmányozta eredményesebben e jelenséget, mint dr. Leon Festinger. Mint majd látni fogjuk, korszakos jelentőségű pszichológiai kísérletei megmutatták, hogy az ember az új információt automatikusan, „alapértelmezésben” elutasítja vagy átdolgozza, azt biztosítandó, hogy az agyában tárolt régebbi információ érvényes maradjon. Nem más ez, mint tudat alatti igyekezet, hogy kerüljük a lelki-szellemi krízishelyzetet avagy kognitív disszonanciát, azt, hogy egyidejűleg két, egymásnak ellentmondó eszmével kelljen azonosulnunk.

Ha valaki nyitott az új gondolatokra, az az illetőt okosabbá, kevésbé ingerlékennyé és barátságosabbá teszi – mindhárom a siker kulcsfontosságú hozzávalója az életben. Aki tudatában van ennek, jobbak lehetnek a kapcsolatai, nagyobb esélye van az előléptetésre, s ami az egészséget illeti, nagyobb valószínűséggel fedezi fel az igazságot. Dr. Festinger azt tanítja nekünk, hogy az új gondolatokra való nyitottság aktív szellemi munkát igényel, amelynek során átmenetileg felfüggesztjük korábbi meggyőződéseinket, és mérlegeljük, mi szól az újak mellett. Ennek fel nem ismerése aktív művelet, amely segít megmagyarázni, hogyan lehetnek derék emberek szűk látókörűek, sőt akár ellenségesek is az új ismereteket illetően. Mindennap tapasztalom ezt a gazdasági életben, a politikában és az orvoslásban. Jelen van mindenütt.

A mai társadalom törzsiességével dacolva az egészségügyi ellátással kapcsolatban én rendkívül optimista vagyok. A ma fiatal újítói – az egyetemi hallgatók és rezidensek – elutasítják a működésképtelen rendszert, amelyet örökölnek. Látják, hogy nem vezet eredményre, ha a társadalom minden problémáját orvosi módokon igyekszünk kiküszöbölni, és rövid úton szembefordulnak a hétköznapi élet medikalizációjával. Egy cseppet sem vonzza őket, hogy beszálljanak az orvoslás mókuskerekébe, hogy kapkodó, negyedórás találkozásokon lássák betegeiket, estéiket és hétvégéiket pedig számlázási és kódolási tevékenységgel töltsék. Lelkesedéssel tölt el, hogy sokuk számára nem a pénz jelenti a motiváló erőt. A társadalmi igazságosság vágya hajtja őket. Nincsenek megdöbbenve, amikor megkérdőjelezzük a konvencionális gondolkodást: energetizálja őket!

Együtt új kérdéseket teszünk fel, amelyek kihívást jelentenek a jelenlegi orvosi dogmákkal szemben. Például: kezelhetjük-e a 2-es típusú diabéteszt főzőkurzusokkal ahelyett, hogy simán inzulint írunk fel? Vitatkozhatunk-e iskolai étkeztetési programokról ahelyett, hogy minden további nélkül Ozempicet4 adunk a gyerekeknek? Nem kezelhetnénk a járványos magányosságot közösségek támogatásával ahelyett, hogy egyszerűen antidepresszánsok végtelen sorát rendeljük? Ideje országos vitát indítanunk, amely szembemegy a konvencionális gondolkodással.

Pontosan így juthatunk egy ugrással tovább az egészségügy jelenlegi stagnáló fázisából.

Olvasóim, miközben megvizsgáljuk a modern orvoslás legfontosabb egészségügyi ajánlásait, ráismernek majd egy bizonyos mintázatra. Ha helytálló tudományos kutatások alapján fogalmazunk meg javaslatokat, ragyogó példát nyújtunk – és emberek sokaságán segítünk. Ha azonban kontár módon pusztán véleményekre alapozott ajánlásokat teszünk, pocsék eredményeink lesznek. Olykor megmutatom majd, hogy a konszenzus nem a tudományosság, hanem a csoportnyomás következménye.

Miközben ehhez a könyvhöz végeztem kutatásokat, szakértőkkel folytatott beszélgetéseim kezdetén gyakorta kifejtettem, hogy az orvosi dogmákról írok. Ilyenkor megkérdeztem, tudnak-e olyan ajánlásokról, amelyeket nem támasztanak alá bizonyítékok vagy tévesnek bizonyultak, mindazonáltal még ma is erőltetik őket. Úgy véltem, csekély a valószínűsége, hogy eszükbe jut valami saját szakterületükről. Te jó ég, hogy én mekkorát tévedtem! Alighogy feltettem a kérdést, kinyíltak a zsilipek. Az orvosok kitálaltak, egymás után sorolták a tévútra jutott orvosi csoportgondolkodás példáit. Beszélgetéseinket olyan élénkség jellemezte, hogy némelyiknek véget vetni sem volt könnyű. Néhány alkalommal olyan orvosok terapeutájának szerepébe helyezkedtem, akik szakmai-orvosi társaságukban kifogásokat fogalmaztak meg, de akikről nem vettek tudomást. A dogmák lajstroma olyan hosszúra sikeredett, hogy végül pillanatnyi rémület fogott el, és feltettem magamnak a kérdést: Vajon van egyáltalán valami, amit jól csinálunk?

Természetesen van. Minden alkalommal megtapasztalom, amikor a műtőben vagyok, vagy ha olyasvalakiről hallok, aki legyőzte a rákot. A himlőt felszámolták, a gyerekszülés a nők vezető halálozási okából biztonságossá lett. Miközben ehhez a könyvhöz gyűjtöttem az anyagot, fel is lelkesített, milyen kifinomulttá vált a medicina.

Könyvemnek nem az a célja, hogy bárkit is cinizmusra késztessek az orvosi hivatást illetően (ha ön vérzik, kérem, tegyen meg mindent, amit csak az orvos kér). Éppenséggel az a célom, hogy erősítsem a közbizalmat magában a tudományos eljárásban.

Minden fejezet más nézőpontból mutatja be, miként adhatják meg magukat okos emberek a többségi gondolkodásnak. Az egyes fejezetek merész újítókat is bemutatnak, akik az árral szemben úszva ismertetik meg velünk az igazságot. Két történet közt teszünk egy lépést hátra, hogy a medicina kultúráját vizsgáljuk. Felfedezzük majd az orvosi kutatás legújabb területeit, olyan témákat veszünk szemügyre, mint a táplálék és a hosszú élet.

Azt hihetnénk, hogy az orvosi dogma kora rég leáldozott. Hogy most már felvilágosultak vagyunk! Hogy az egészségügyi ellátás egyetemlegesen szigorú orvosi módszertanon alapul… Az azonban, hogy a főbb orvosi ajánlások áradatát éppen mostanában töri meg a nívós tudomány, alighanem azt sugallja, hogy az orvosi dogmák egyelőre mindenütt jelenvalóak. Az, hogy a modern orvostudomány egy sor helytelen egészségügyi ajánlást fogalmazott meg, felveti a kérdést: „Vajon még mi mást csinálunk ma ugyancsak rosszul?”

Az egészségügyben az új, nagy jelentőségű határvonal a kutatási eredmények tárgyilagos értelmezése. A gyógyászati dogma ellenvetés nélküli elfogadása – például hogy „az opioidok nem okoznak függőséget” – katasztrofálisnak bizonyult. Ami az opioidokat illeti, az egészségügyi-ipari komplexum minden függőséggel kapcsolatos kutatási eredményen átgázolva olyan járványt idézett elő, amely több mint egymillió amerikai halálát okozta, és milliárdos költséget generált. Párhuzamot vonhatunk aközött, ahogyan az orvoslás szakértői démonizálták az ételben lévő természetes zsírt, amivel az embereket feldolgozott szénhidrátok fogyasztására kényszerítették – az elhízottak aránya pedig az egekbe szökött –, illetve ahogyan a nyakra-főre felírt antibiotikumokkal egy egész nemzedék egészséges mikrobiomját változtatták meg. Ennek nyomán felvetődik a kérdés: vajon nem lehetséges, hogy modern kori egészségügyi válságaink közül számosat az egészségügyi elit hübrisze okoz?

Életbe léptethetünk egészségügyi reformot, csökkenthetjük az ellátási egyenlőtlenségeket, és adhatunk minden amerikainak luxus-egészségbiztosítást, ám ha továbbra is felelőtlenül teszünk közzé egészségügyi ajánlásokat, amelyeket megfelelő tudományos alap híján a konszenzus illúziója igazol, továbbra is csak küszködünk majd, miközben milliárdokat tékozlunk el.

Irányváltásunk az egészségre vonatkozó hiteles narratívával, a dogmák és a bizonyított tények elkülönítésével kezdődik. Ez annyit tesz, hogy helyesen kell feltennünk kérdéseinket. A feltételezések megkérdőjelezésében nem szabad fenyegetést látnunk: ez maga az a módszer, amellyel az igazságot keressük.

1 Anyagcsere-folyamat; más néven Szent-Györgyi–Krebs-ciklus, Krebs-ciklus, trikarbonsavciklus, citrátkör – a ford.

2 A csoportgondolkodás (angolul groupthink) szociálpszichológiai fogalom, amely a konszenzuskialakítás olyan eseteit írja le, amikor a konszenzus meghozatalára tett erőkifejtések aláássák a konszenzus megbízhatóságát, az egyén önmagát és saját gondolatait alárendeli a csoport által elfogadott valós vagy feltételezett döntéseknek, csak hogy konszenzus legyen. Smith, E. R. & Mackie, D. M.: Szociálpszichológia. Ford. Bátki Anna et al. Budapest, Osiris Kiadó, 2001. 519–520.

3 A szó tulajdonképpeni görög végződése mikrobiÓMA volna, amely azonban az angolszász használatba már be sem került. Magyar megfelelőjének alakja arra utal, hogy angol publikációkból vették át – a ford.

4 Szemaglutid, olyan antidiabetikus gyógyszer, amelyet a 2-es típusú cukorbetegség kezelésére, és elhízás ellen, hosszú távú testsúlyszabályozásra használnak. (Wikipedia) – a ford.

Első fejezet A salemi mogyoróper
Hogyan teremtettek meg egy járványt a szakértők

A kutatás szabadságának nem lehetnek korlátai. Dogmának nincsen helye a tudományban. A tudósnak szabadságában áll, és szabadságában kell állnia, hogy kérdéseket tegyen fel, hogy kételkedjék bármely állításban, hogy keressen bármiféle bizonyítékot és hogy akármilyen tévedést korrigáljon.

J. Robert Oppenheimer

„Helló, a nevem Chase, én leszek az Önök pincérje. Van az asztalnál valakinek mogyoróallergiája?”

Két afrikai Johns Hopkins-os diákom, Asonganyi Aminkeng és Faith Magwenzi zavartan pillantottak egymásra.

„Miért emlegetnek itt állandóan valamiféle mogyoróallergiát?”, kérdezte tőlem Asonganyi. „Amióta csak Kamerunból jövet leszálltam a Kennedy-repülőtéren, élelmiszer-apartheidet tapasztalok – az élelmiszerek csomagolásán vagy azt olvasom, hogy »mogyorót tartalmaz«, vagy azt, hogy »mogyorót nem tartalmaz«.”1

Asonganyi elmondta nekem, hogy a légiutas-kísérő még a baltimore-i belföldi járaton is bejelentette: „Van velünk valaki a fedélzeten, aki mogyoróallergiában szenved, úgyhogy kérem, próbálják megtartóztatni magukat a mogyorótól!”2

A Johns Hopkinson töltött első napján egy évfolyamtársa meghívta vacsorára. A meghívás körülbelül így hangzott: 1) Volna-e kedved átjönni vacsorára? 2) Van-e mogyoró- vagy másféle allergiád?

„Mi folyik itt?”, kérdezte Asonganyi fülig érő szájjal. „Nekünk Afrikában nincs mogyoróallergiánk.”

Faith, aki Zimbabwéból érkezett, egyetértően bólintott.

Rájuk néztem, és elmosolyodtam: „Az én családom Egyiptomból származik – ott sem létezik mogyoróallergia”, mondtam. „Isten hozta magukat Amerikában! A mogyoróallergia itt valóságos és életveszélyes lehet.”

Megfigyeléseik eszembe juttatták az esetet, amikor barátomék iskolája kitiltotta a földimogyorót a területéről. Az intézmény vezetői még biztonsági szervektől is érdeklődtek, vajon a fémdetektorok képesek-e érzékelni egy mogyorófélét. Aztán egy napon „vészhelyzet” állt elő. Egy iskolabusz padlóján találtak egy szem mogyorót. Akárha Irakban találtak volna egy házi készítésű robbanószerkezetet! A gyerekeket utasították, hogy fegyelmezetten, libasorban hagyják el a járművet, és várják meg, míg jön valaki, aki „mentesíti”. Szerencsére a mogyoró nem robbant fel és nem tett kárt a közönségben.

Hogyan jutottunk idáig?

1999-ben a Mount Sinai Kórház kutatói úgy becsülték, hogy mogyoróallergia a gyerekek 0,6 százalékánál fordul elő, a legtöbbször enyhe formában.1 Aztán, a 2000-es években, az előfordulási gyakoriság elkezdett növekedni. Az orvosok megfigyelései szerint egyre több gyereknél jelentkeztek súlyos allergiák.2

Engedjék meg, hogy megosszam Önökkel, mi állt a valóságban ennek a járványnak a gyors súlyosbodása mögött.

Az 1990-es évek a mogyoróallergia-pánik évtizede volt. A média olyan gyerekekről számolt be, akik belehaltak a mogyoróallergiába, az orvosok pedig mind többet írtak a dologról, spekulációkkal álltak elő a probléma arányait illetően.3 Az Amerikai Gyermekgyógyászati Akadémia (American Academy of Pediatrics, AAP) azzal kívánt reagálni, hogy megmondta a szülőknek, mit kell tenniük gyerekeik védelmében. Csak egy gond volt: nem tudták, miféle óvintézkedéseket tegyenek a szülők – már ha egyáltalán szükséges ilyeneket tenniük. Ahelyett azonban, hogy ezt beismerték volna, a 2000-es évben az AP ajánlást adott ki 0–3 éves gyerekek, terhes nők és szoptató anyák számára, és arra figyelmeztetett, hogy mellőzzék az összes mogyorófélét, ha fennállt annak a magas kockázata, hogy bármely gyereknél allergia alakul ki.4

Az AP bizottsága azt kopírozta, amit az Egyesült Királyság egészségügyi minisztériuma ajánlott két évvel korábban: a britek teljes mogyoróabsztinencát szorgalmaztak.5 Az ajánlás technikailag nagy kockázatú gyerekekre összpontosított, az AP szerzői azonban elismerték, hogy „annak megállapítására, hogy mely gyerekek allergiakockázata magas, nem vagyunk képesek maradéktalanul”. Akinek egy családtagja bármilyen allergiában vagy asztmában szenvedett, a legszigorúbb értelmezést alkalmazva a „magas kockázatú” kategóriába eshetett. Sok jó szándékú gyermekorvos és szülő pedig, olvasván az ajánlást, úgy gondolta, hogy minek kockáztassunk? A gyerekorvosok azonmód minden szülőnek egyszerű, könnyen megjegyezhető emlékeztető szövegeket tanítottak rendelőikben: „Ne feledjük: 1-2-3! 1 éves korban adható először: a tej. 2 éves korban adható először: a tojás. 3 éves korban adhatóak először: mogyorófélék.” Gyerekorvosok egy egész nemzedékét indoktrinálták ezzel a mantrával.

Figyelmesen elolvastam az Egyesült Királyság egészségügyi minisztériumának ajánlását, hogy megtudjam, támogatják-e bármilyen tudományos kutatások a rendelkezést. Találtam egy mondatot, amely szerint azoknak az anyukáknak, akik esznek mogyoróféléket, nagyobb valószínűséggel vannak mogyoróallergiás gyerekeik. A jelentés egy, a British Medical Journalban publikált 1996-os tanulmányt idézett.6 Előszedtem tehát, és gondosan elolvastam.

Nem hittem a szememnek.

A tényleges adatok szerint nem találtak összefüggést a terhes nők mogyorófogyasztása és a gyermek-mogyoróallergia közt. Ez már azonban semmit sem számított. a vonat már elhagyta az állomást.

Hogyan fogalmazhattak meg „szakértők” ajánlást egy olyan tanulmányra hivatkozva, amely még csak nem is támasztotta alá ezt az ajánlást?

Elképedve azon, milyen súlyosan elhibázottnak tűnt a kutatás, felhívtam az írországi Dublinban a publikációt első helyen jegyző kutatót, dr. Jonathan Hourihane gyermekgyógyász professzort. Ugyanolyan frusztrált volt, mint én, s azt mondta, a publikáció megjelenésekor szembehelyezkedett a mogyoróabsztinenciát ajánló direktívával. „Nevetséges!”, mondta nekem. „Nem ezt akartam elhitetni az emberekkel.”

Egyenesen rákérdeztem, mit érez azzal kapcsolatban, hogy kutatását forrásként használják az átfogó ajánlás igazolására. „Úgy éreztem, keresztbe tettek nekem”, felelte, némi brit szlenggel illusztrálva csalódottságérzését. Az ő véleményét nem kérték ki a nemzeti direktívával kapcsolatban.

A 2000-es AP-ajánlás a tudományszak csúcsfolyóiratában, a Pediatricsban jelent meg, és számos gyermekgyógyászt indított arra, hogy evangelizálja az anyákat, amikor azok ellenőrzésre hozták gyerekeiket. Az orvosok és az egészségügyi vezetők megkapták új menetparancsaikat. Hónapokon belül teljes lendülettel zajlott a tömegeket megmozgató népfelvilágosítási keresztes hadjárat, az anyák pedig, akik azt tették, amiről úgy gondolták, hogy a legjobb a gyerekeiknek, követték az intstrukciókat.

A helyzet azonban ezeknek az erőfeszítéseknek az ellenére is elmérgesedett. 2004-re egyértelművé vált, hogy a mogyoróallergiák száma rossz irányba változik, azaz gyorsan növekszik. Ami pedig még aggasztóbb volt: a potenciálisan életveszélyes, heves mogyoróallergiák Amerikában mindennapossá váltak.

Hirtelen az egekbe szökött azok száma, akik mogyoróanafilaxiával – életveszélyes légúti duzzanatokkal – keresték fel a sürgősségi osztályokat, az iskolák pedig mogyorótilalmat kezdtek életbe léptetni. 2007-re a Virginia állami iskolák maradéktalanul betiltották a mogyorót. 2016-ban aztán a Missouri állami, St. Louis megyei Parkway tankerülete jelentette, hogy 957 diákjuknál jelentkezett életveszélyes ételallergia, leggyakrabban mogyorónak tulajdoníthatóan. A szám 50 százalékkal növekedett a mindössze hat évvel korábbihoz, és több mint 1000 százalékkal az előző nemzedékhez képest.

A helyzet rosszabbodásával sok közegészségügyi vezető még nagyobb kockázatot vállalt. Úgy gondolták, ha minden szülő igazodik a gyermekgyógyász-társaság iránymutatásához, mint ország végül legyűrhetjük a mogyoróallergiákat, és megnyerhetjük a háborút. A dogma önfenntartó rendszert hozott létre.

A csoportgondolkodás azonban nem is vezethetett volna nagyobb tévedéshez.

A mogyoróallergia-járvány (balra): az egy születésre eső mogyoróallergiák becsült száma az után, hogy az Egyesült Államokban az Amerikai Gyermekgyógyászati Akadémia 2000-ben ajánlást adott ki, amelynek értelmében a kisgyerekeknek nem tanácsos mogyorót fogyasztaniuk. (jobbra) Anafilaktikus reakciók mogyoróra.

(M. Motosue et al., Annals of Allergy, Asthma & Immunology, 2018; FAIR Health)

Úszni az ár ellen

Dr. Stephen Combs „a föld sója”3 típusú gyermekorvos az agrárius Kelet-Tennesseeben. Egy bizonyos ponton dr. Combs szakterületének más gyermekgyógyászai valami különlegesre figyeltek fel pácienseikkel kapcsolatban. Egyiküknek sem volt mogyoróallergiája. Annak ellenére volt ez így, hogy kollégái egyre több mogyoróallergiás gyerekkel találkoztak praxisaikban. Mi történt?

Kíváncsi voltam, szerettem volna többet megtudni ezzel az imponáló eredménnyel kapcsolatban, útra keltem tehát, hogy felkeressem a doktort a hullámzó dombvidéken található, tennessee-i Jackson Cityben. (Gyakori, hogy sokat tanulok, amikor kívül kerülök urbánus egyetemi kórházam buborékján.)

Kiderült, hogy dr. Combs szakirányának valamennyi gyermekorvosa ugyanolyan lenyűgöző személyiség volt, mint ő: eljártak betegeik otthonába, későig bent maradtak, hogy fogadják a pácienseket, és oktatták a szülőket, hogyan neveljék egészségesnek a gyerekeiket. Mindnyájan ugyanazon a módon művelték a gyermekgyógyászatot.

Egyetlen dolgot kivéve.

Dr. Combs sohasem követte az AP-nek azt az ajánlását, amely szerint a kisgyerekek kerüljék a mogyorót. Szembeszegülésének egyszerű oka volt. Dr. Combs az észak-carolinai Duke Medical Centerben töltötte rezidensidejét, ahol a világhírű gyermekgyógyászati immunológus dr. Rebecca Buckley-nél tanult. Amikor 2000-ben nagy csinnadrattával kijött az AP direktívája, dr. Buckley felismerte, hogy nincs összhangban az immunrendszer egy alapvető, immuntolerancia néven ismert működési elvvel, azzal, hogy a szervezet természetes módon tudomásul veszi az olyan idegen molekulákat, amelyek már az élet kezdetén jelen vannak. Olyan ez, mint a koszteória, amelynek értelmében ha egy újszülött piszokkal, szőrrel és bőrmaradványokkal, továbbá csírákkal érintkezik, utóbb kisebb valószínűséggel van kitéve az allergia és asztma kockázatainak.7 Dr. Buckley bizalmasan arra intette tanítványait és rezidenseit, köztük dr. Combst, hogy hagyják figyelmen kívül az AP ajánlását, sőt, az ellenkezőjét tegyék annak, amit a direktíva javasol. Kifejtette, hogy a mogyoróabsztinencia nem megelőzi a mogyoróallergiákat – hanem okozza őket!

Magyarázata profetikusnak bizonyult.

Dr. Combs azóta is – mióta dr. Buckley mellett gyakorolt – következetesen arra utasítja a szülőket, hogy mihelyt gyermekük képes magához venni a mogyoróvajat, adjanak neki belőle valamicskét (vízben elkeverve, a fulladásveszély elkerülése végett). Annak a sok ezer kelet-tennessee-i gyereknek, akinek gyerekorvosa – micsoda szerencse! – dr. Combs volt, mind a mai napig nincsen mogyoróallergiája.

Az elvet más potenciális allergénekre extrapolálva dr. Combs a tojás, a tej és az eper korai adását, sőt még gyerekeknek a kutyákkal és macskákkal való korai érintkezését is szorgalmazta. Ennek eredményeképpen a praxisa gyerekpáciensei ritkán lettek allergiások ezekre a dolgokra, s ha mégis, reakcióik enyhék voltak.

Egy zavarba ejtően egyszerű kutatás

Dr. Buckley és tanítványai nem voltak egyedül az AP-ajánlás figyelmen kívül hagyásával. Mi több, sok immunológiai szakember régóta tudott olyan egérkísérletekről, amelyek megmutatták, hogy bizonyos ételek kerülése ezekkel szembeni allergiát vált ki. A laboratóriumi immunológia kapcsolata azonban jórészt megszakadt a klinikai allergológus- és gyermekgyógyász-szakmai közösséggel.

Egy londoni gyerekallergológus és immunológus, dr. Gideon Lack a brit direktívával fordult szembe.

„Nem bizonyítékalapú”, írta a Lancetben 1998-ban. „A közegészségügyi intézkedéseknek nem kívánt hatásai lehetnek… fokozhatják a mogyoróallergia előfordulásának gyakoriságát.”8

Két évvel később, ugyanabban az esztendőben, amikor az AP kiadta a mogyoró mellőzését szorgalmazó útmutatását, előadást tartott Izraelben az allergiákról, és feltette a kérdést nagyjából 200 fős, gyermekorvosokból álló hallgatóságának: „Önök közül hányan találkoznak mogyoróallergiás gyerekekkel?”

Mindössze ketten vagy hárman emelték fel a kezüket. Odahaza Londonban a kollégák ugyanennek a kérdésnek a hallatán szinte mindnyájan jelentkeztek.

Az eltérésen elképedve dr. Lack átélte a „heurékaélményt”. Sok izraeli kisgyereknek (majdnem csecsemőnek – a ford.) adnak egy Bamba nevű, mogyoróalapú extrudált nassolnivalót, s a doktor úgy vélte, nem véletlen egybeesésről van szó.

Tel-aviv-i és jeruzsálemi kutatókból rövid idő alatt csoportot verbuvált egy szabályos kutatás elvégzésére. Úgy találták, hogy az izraeli zsidó gyerekek körében tizedakkora a mogyoróallergia előfordulási gyakorisága, mint a brit zsidó gyerekek között, és arra következtettek, hogy az ok nem genetikai, ahogyan ezt az orvosi hivatalosság feltételezi.9 Lack és izraeli kollégái publikációjuknak ezt a címet adták: „A kora kisgyermekkori mogyorófogyasztáshoz a mogyoróallergia alacsony előfordulási aránya társul”.

Mindazonáltal 2008-as közleményükkel nem sikerült felszámolniuk a tárggyal kapcsolatos csoportgondolkodást.

Az orvostudományi egyetem tesztjeiben és központi vizsgáin, melyeket az Amerikai Gyermekgyógyászok Bizottsága állított össze, illetve szervezett, a helyes válasz továbbra is a mogyoró kerülése volt. Az orvosi közösségben sokan elutasították dr. Lack eredményeit, és továbbra is ragaszkodtak ahhoz, hogy a kisgyerekek nem kaphatnak mogyorót. Az AP mogyorókerülő direktívájának kiadása óta eltelt csaknem egy évtizedben sem a Nemzeti Egészségügyi Intézetek (National Institutes of Health, NIH) Allergiák és Fertőzőbetegségek Nemzeti Intézete (National Institute of Allergy and Infectious Diseases, NIAID), sem más intézmények nem finanszíroztak nagy szabású kutatást az ajánlás [át]értékelésére, megállapítandó, hogy az árt, avagy használ-e a gyerekeknek.

A helyzet azonban csak rosszabbodott. Minél több hivatalos egészségügyi szakember rimánkodott a szülőknek, hogy tegyenek eleget az ajánlásnak, annál nagyobb arányokat öltött a mogyoróallergia. A mogyoróallergia miatt sürgősségi osztályokra kerülő gyerekek száma mindössze egy évtized alatt (2005–2014) megháromszorozódott.10 Terjedt, akár egy vírus. 2019-re egy jelentés szerint minden tizennyolcadik amerikai gyereknek volt mogyoróallergiája.11 Az iskolák továbbra is tiltották a mogyorót, rendelkezések születtek a mogyorónak a gyerekcsemegékből való kitiltására, közben pedig egyre több EpiPent4 adtak el. A gyógyszeripar a helyzetet kihasználva mindinkább uzsoraárat vasalt ki a kétségbeesett szülőkből és az iskolákból. A Mylan Pharmaceuticals az Egyesült Államokban egyetlen EpiPen árát 100-ról 600 dollárra srófolta fel. (Ami egyes országokban 30 dollár.)12

Az AP-ajánlás ördögi kört teremtett. Minél gyakoribbá vált a mogyoróallergia, annál többen vonták meg a mogyorót a kisgyerekektől. Ez viszont még több mogyoróallergiához vezetett. A „csőlátásos” gondolkodás lidércnyomásszerű forgatókönyvet produkált, amelyet, úgy tűnt, egyetlen módon lehetséges kiiktatni: a mogyorónak az egész bolygóról való kiirtásával.

A helyzet romlásával a nonkonformista dr. Lack úgy döntött, hogy elvégzi a minden vizsgálódásnak véget vető kutatást – egy klinikai vizsgálatot, amelynek során véletlenszerűen összeválogatott (4–11 éves) mogyorófogyasztó gyerekek csoportját állítja szembe olyanokéval, akik nincsenek kitéve mogyoró esetleges hatásainak. Úgy találta, hogy a mogyorónak való korai kitettség a mogyoróallergia 86 százalékos csökkenéséhez vezetett, mire a gyerekek elérték az ötéves kort – az AP-ajánlás szerint mogyorót nem fogyasztó csoporthoz képest.13 Megállapításaival a New England Journal of Medicine-ben döbbentette meg a világot, bebizonyítva végre, amit dr. Buckley és a hasonló immunológusok évtizedek óta tudta: hogy a mogyoróabsztinencia mogyoróallergiákat okoz. A dolog cáfolhatatlan volt; az AP azonban fordítva látta a dolgot.

Kapcsolatba léptem dr. Lackkal, és vele reggeliztem, amikor 2024-ben Washingtonban járt egy orvoskonferencián. Elmondta, hogy kiinduló hipotézise egy korai megfigyelésen alapult: egy gyermekorvos vette észre, hogy azoknak a gyerekeknek, akiknek kilyukasztják a fülét, olykor nikkelallergiájuk alakul ki az ékszer közelében. A közülük fogszabályzót viselőknél azonban nem! A doktor rájött, hogy a fogszabályzós gyerekek már korábban kitétettek a nikkelnek, amelyet a készülék tartalmazott. Ez a megállapítás összhangban volt az „orális tolerancia” elvével, amelyet egereken tanulmányoztak az 1990-es években, a Coloradói Egyetemen.

Érdekes megfigyelésekre is emlékezett gyermekkorából, amelyek arra figyelmeztették, hogy a konvencionális bölcsességek: változhatnak. Nagyapja szívrohamon esett át, amelyet a doktorok szigorú ágynyugalommal kúráltak – az erre vonatkozó ajánlás helyébe végül a szívrehabilitációs gyakorlatok léptek. Dr. Lack nem felejtette el, hogy amikor ő hatéves volt, nagyapja nem kelhetett fel az ágyból, a családtagok kellett hogy odavigyék neki az ételt. Meggyengült szívét orvosainak sikerült még tovább gyengíteniük.

„A tudományban hajlunk arra, hogy belezökkenjünk valamilyen kerékvágásba, aztán még bele is ássuk magunkat”, mondta nekem. „Nyitottaknak kell lennünk.”

Dr. Lackot manapság az allergológiai szakterület hősének tekintik. Amikor azonban nagy kutatását végezte, hevesen bírálták. A kizárólagos szoptatás puristái „szoptatásellenesnek” bélyegezték, amiért azt mondta, hogy csecsemőknek ételdarabkákat tartalmazó „löttyöket” kellene adni. Dr. Lack azonban egyáltalán nem volt szoptatásellenes – épp ellenkezőleg! A szoptatást tökéletesen összeegyeztethetőnek tartotta azzal, hogy három-hat hónapos csecsemőknek csekély mennyiségű mogyoróvajat és más élelmiszereket adjanak. Újabb bírálatokat kellett elviselnie.

„Etikátlan magatartással vádoltak. Hatalmas nyomás nehezedett rám, hogy felhagyjak a kutatással”, mesélte nekem. „A hipotézis tesztelését etikátlannak tekintették, mert [sokak szemében] nevetséges, képtelen próbálkozásnak tűnt.”

Egyeseket az aggasztott, hogy a mogyoró elhízást okozhat, mert sok benne a telített zsírsav (a témával hamarosan foglalkozunk a 4., Sam nagybátyám szereti a tojást című fejezetben).

A gyermekgyógyászok szövetségének dr. Lack randomizált kísérlete (ill. a New England Journal of Medicine-cikk) után még két évre volt szüksége, hogy visszavonja a gyermekorvosok és szülők számára 2000-ben kiadott ajánlást.14 Ugyancsak eltartott két évig, mire a [brit] Nemzeti Egészségügyi Intézetek Allergiák és Fertőző Betegségek Nemzeti Intézete-részlege kiadott egy, a visszavonást támogató jelentést.15

Vajon valóban szükségük volt két évre? Hol maradt a mélységes lelkiismeret-furdalás? Az érintett családok megérdemelték volna, hogy az egészségügyi vezetés az ügy sürgősségének tudatában nyomban dr. Lack döntő jelentőségű kutatását követően korrigálja ajánlását. A bizottságot, amely az ajánlást hatályon kívül helyező Allergiák és Fertőző Betegségek Nemzeti Intézete-jelentést készítette, dr. Hugh Sampson, Rebecca Buckley egy másik tanítványa vezette. Elmondta nekem, hogy frusztrálta a kormányhivatallal való együttműködés. Dr. Sampson az ország egyik vezető allergológusa. Amikor megkérdeztem tőle, mit gondol az egész históriáról, azt felelte: „Az ételallergia-lobbi megbűnhődött[, amiért elhibázták a mogyoróra vonatkozó ajánlást].”

Egy teljes nemzedék – millió és millió gyerek – szenvedte meg a csoportgondolkodás következményeit, és sokan még mindig érzik a következményeit. Mostanra azonban legalább a rossz tanács csapját elzárták.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Tomka Eszter

Borítótervező Oláh Gábor

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 665 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License