Harmat
Budapest, 2026

© Mihalec Gábor, 2026

© Harmat Kiadó, 2026

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

ISBN (epub) 978 963 288 993 1

ISBN (mobi) 978 963 288 994 8

A könyvben leírt terápiás esetekben a titoktartási kötelezettségemnek megfelelően minden nevet és konkrét részletet megváltoztattam. Ha mégis magadra ismernél valamelyik példámban, akkor az egyáltalán nem a véletlen műve! A megcsalások és házassági krízisek gyakran hasonló forgatókönyvek alapján játszódnak le, így az ismétlések valószínűsíthetők és teljesen természetesek.

Tartalom

Miért írom ezt a könyvet?

Bevezetés

Háromféle házasság: a felszínes, a funkcionális és a mély

A hűség kódjának 7 pillére

1. Határozzuk meg a kapcsolatunkat!

2. Jelöljük ki és őrizzük a kapcsolatunk határait!

3. Ne félre-, hanem helyre tegyük a múltat!

4. Tegyünk bele száz százalékot!

5. Építsük fel a bizalom és intimitás légkörét a házasságunkban!

6. Számoljuk fel a parazitákat!

7. Beszéljünk, beszéljünk, beszéljünk!

A hűség kódja

Egy fejezet, amelynek nem kellene léteznie

Néhány személyes szó a végére

Felhasznált és ajánlott irodalom

Miért írom ezt a könyvet?

Pontosan tíz év telt el azóta, hogy Megcsalás nélkül címmel megjelent ennek a könyvnek az elődje. Tíz év alatt még többet olvastam erről a mindenkit foglalkoztató témáról, a terápiás kanapén újabb több száz pár ült előttem, amely átlépte a határt, és már nem a megelőzéshez kért tanácsot, hanem a bekövetkezett hűtlenségről mesélt nekem. Jómagam is tíz újabb évet töltöttem el házasságban Dórival (mostanra már összesen több mint harmincat), és volt lehetőségem a saját érzéseimről, vágyaimról, esetenként kísértéseimről is reflektálnom. Ez elég hosszú idő ahhoz, hogy teljesen átdolgozzam az eredeti kiadás anyagát, és kiegészítsem mindazokkal az ismeretekkel, amelyeket azóta összegyűjtöttem, valamint a fókuszt is némileg módosítsam a megcsalásról a hűség hosszú távú megőrzése felé.

A hűség témájáról könyvet írni merész vállalkozás. Nagyon nehéz, sőt lehetetlen ezt a témakört úgy feldolgozni, hogy a végeredménnyel mindenki elégedett legyen. Lesznek, akik szerint túl szabados vagyok, mások azt próbálják majd bizonygatni, hogy életidegenül szigorúan nézem a dolgokat. Remélem azonban, hogy azok lesznek többségben, akik egyetértenek velem, és elégedettek lesznek a megközelítésemmel. Bármely oldalon helyezkedj is el, egy dolog biztos: amíg közösen eljutunk a könyv végére, ösztönzést adok neked arra, hogy foglalkozz a témával, és megfogalmazd a saját véleményed, álláspontod és értékrended, amelynek mentén szeretnéd megélni a párkapcsolatodat. Ha ez sikerül, akkor elértem a célomat!

Ez a könyv nem a terapeuta higgadt értekezése egy olyan témáról, amelyet hűvös távolságtartással tud szemlélni, mint egy biológus a békát a boncasztalon. Nem arról szól csupán, hogy a terapeuta átadja az olvasónak a megcsalásos esetekkel hozzá forduló kliensek élethelyzetéről összegyűjtött, logikusan rendszerezett, majd sterilen becsomagolt ismeretanyagot. Noha sok könyvet elolvastam a témáról, amely formálta a gondolkodásomat (többet közülük idézek is majd), sőt magam is végeztem egy 700 fős kutatást, amelyben a válaszadók kíméletlen őszinteséggel osztották meg velem tapasztalataikat a hűtlenséggel kapcsolatban, ez mégsem egy összegzés lesz arról, hogy ki mit mondott előttem erről az érzelmileg nagyon is terhelt kérdéskörről. Pedig mindkét út könnyű és biztonságos lenne. De az nem én volnék. Sosem keresem a könnyebbik utat. Ez a könyv egyszerre számadás a saját értékrendemmel, a tapasztalataimmal, a lelkivilágommal is. Ez már inkább én vagyok.

A megcsalásról – mint említettem – már sokan írtak kiváló könyveket. „Akkor minek még egy?” – kérdezhetnéd teljesen jogosan. Azért látom ezt szükségesnek, mert a piacon lévő könyvek elsősorban a hűtlenséggel mint bekövetkezett eseménnyel, annak feldolgozásával, a pusztító következményeiből való gyógyulással foglalkoznak. Hallottam olyanról, akit érdekelt a téma, és szeretett volna utánaolvasni, de kellemetlen érzések kerítették hatalmába, amikor a kiszemelt könyvvel a kezében elindult a pénztár felé. Úgy érezte, most mindenki, aki meglátja a kezében a kötetet, azt gondolja, hogy őt megcsalták, vagy még rosszabb: ő csalta meg a párját. Ezért aztán szépen, csendben visszasétált a polchoz, letette a könyvet, és nélküle ment haza. (Talán valami olyasmi játszódhatott le benne, mint a tinédzser fiúban, aki életében először óvszert vásárol, és jól szétnéz előtte a boltban, nehogy egy ismerős meglássa…)

Ennek a könyvnek máshol van a fókusza. Az írásom – és ezt már a címmel is szeretném sugallni – olyanoknak szól, akik jó kapcsolatban élnek a párjukkal, vagy akiknek még nincs párjuk, de ha lesz, azzal a lehető legjobb kapcsolatra törekednek majd. Ez a könyv nem a megcsalásos krízisek terápiás kezelési lehetőségeiről szól, hanem megelőző és tanító jelleggel közelíti meg a témát, hogy ami jó, az hosszú távon is az maradjon. Meggyőződésem, hogy a hűség nem a szerencse vagy a véletlen eredménye, hanem olyasmi, amiért tudatosan tehetünk.

Személyes hangvételt ígértem, kezdjük is mindjárt egy kis betekintéssel a saját lelkembe. Dórival 1995-ben házasodtunk össze. A házasságkötések szempontjából az egy nagyon termékeny év volt a baráti körünkben. Mindenki tele volt reményekkel, vágyakkal, nagy célokkal, és mindenki örök időkre tervezte a házasságát. Azt gondoltuk, mi felül tudunk emelkedni a korábbi generációk hibáin, és képesek leszünk megteremteni egy új kapcsolati kultúrát: a szeretet, az egymásra figyelés, az örök hűség kultúráját.

Azután bekövetkezett az, amit egyikünk sem sejtett. Egy barátunk elvált a feleségétől, mert megismerkedett valakivel, aki teljesen új távlatokban láttatta meg vele önmagát, az életet és a szerelmet is. Emlékszem, ahogy dermedten ültünk Dórival egymás mellett a hír hallatán. Először csak néztünk egymásra kétségbeesetten, majd amikor végre szóhoz jutottunk a döbbenettől, kezdtek kérdésekké formálódni a kusza gondolataink: „De hát ha velük megtörtént, akkor valójában senki sincs biztonságban? Akkor mi sem lehetünk biztosak egymásban, önmagunkban és a kapcsolatunkban? Akkor ez velünk is megtörténhet?” Az azt követő álmatlan éjszakán elveszítettük az ártatlanságunkat, a házasságunk kikezdhetetlenségének és természetfeletti védelmének illúziója egyszer s mindenkorra szertehullott. Rádöbbentünk, hogy a házasságok ugyan a mennyben köttetnek, de a földön romlanak el…

Azóta három évtized telt el. A mai napig boldogan élünk együtt, két csodálatos gyermeket neveltünk fel és bocsátottunk ki a nagybetűs életbe, és ami a témánk tekintetében fontos: egyikünknek sem volt viszonya senkivel. Ez nem azt jelenti, hogy jobbak vagyunk másoknál. Azt sem, hogy van egy hétpecsétes garancialevelünk arra, hogy ez soha nem is fog megtörténni velünk. Ahogy az ókori bölcs mondja: „Aki tehát azt gondolja, hogy áll, vigyázzon, hogy el ne essék!”1 Tudatában vagyunk a sebezhetőségünknek, és éppen elég megrázó példát láttunk már a környezetünkben olyan emberekről, akikről sohasem gondoltuk volna.

Pontosan ezért érzem úgy, hogy ezt a kérdéskört csak a legnagyobb alázattal szabad megközelíteni. Alázattal és csodálattal azok iránt, akiktől tanulhatunk, akik nemcsak kibírták egymást évtizedeken át, hanem vibráló, eleven, beteljesült és elkötelezett kapcsolatot tudtak kialakítani egymással. Alázattal és együttérzéssel azok iránt, akik megtapasztalták a megcsalás vagy a megcsalatás vívódásait, átélték egy házasság, egy család széthullását, és a gyermekeik és volt párjuk iránti bűntudat kőterheit cipelik. Alázattal és tisztelettel azok iránt, akik átéltek egy törést, de nem engedték a kapcsolatukat zátonyra futni miatta, hanem megtanulták azt, amit az élet ezzel a helyzettel tanítani akart nekik, beépítették a kapcsolatukba, és megerősödve az egymás iránti hűségben jobbá tudták tenni a kapcsolatukat, mint amilyen előtte volt.

A könnyebb út azt diktálná, hogy kinyilatkoztató jelleggel, a „vétkeseket” elítélő hangnemben elmondjam a hosszú és megcsalásmentes házasság sikerreceptjeit. De legyünk csak óvatosak az ítélkezéssel! „Az vesse rá az első követ, aki még sohasem vétkezett!” – mondta valaki egyszer.2 És ha a megcsalás a gondolatokban kezdődik, akkor máris rájövünk arra, hogy mindannyian ugyanabban a csónakban evezünk.

Azt kérem tőled is, hogy ezt az alázatot öltsd magadra, amikor a könyvet olvasod, amikor annak mondanivalóját átengeded a saját életed, gondolkodásod, tapasztalataid és értékrended szűrőjén.

Bevezetés

Képleteket nem csak a matematikusok használnak?

Emlékszem arra a döbbenetre, ami még zöldfülű terapeutaként a hatalmába kerített, amikor ott ült előttem egy pár, és elkezdett mesélni a kapcsolatuk megromlásáról. „Csak nehogy az legyen a történet vége, hogy valamelyik fél viszonyba bonyolódott” – szurkoltam csendben magamban. Aztán jött a csavar a történetben: „Igazából semmit sem akartam tőle, sosem gondoltam, hogy ide vezet, az egész csak egy ártalmatlan kávéval kezdődött az irodában…”

Az első alkalmak során még meglepett a dolgok véletlenszerű, látszólag kiszámíthatatlan alakulása. Ám minél több történetet hallgattam meg, annál inkább kezdett kirajzolódni egy mintázat a történetek között. Először csak a kávé, aztán a kávészünetek tudatos tervezése, hogy azok lehetőleg ugyanabban az időpontban történjenek, és a kezdetben még véletlenszerű találkozás tervezhető „egymásba futássá” alakuljon. Azután az egyre bizalmasabb beszélgetések, amelybe már beleszövődnek apró kis elégedetlenségek az aktuális társsal. Valahogy azután úgy alakulnak a dolgok, hogy egyre többször maradnak kettesben, és már elkülönülnek a többi kávézó kollégától.

Azután jön az első nagy szintlépés: az első találkozás a munkahelyen kívül. Persze még itt sem kell történnie semmi látványosnak. Kellemes beszélgetés valakivel, aki megért, akivel nem kell problémákat megoldani, akivel más témák is adódnak a gyerekekkel kapcsolatos kihívásokon és a befizetendő számlákon kívül, valakivel, aki nevet a vicceinken, aki lelkes hallgatóság, mert még minden történetünk új neki.

Ezt követik a munka kontextusán kívüli csetelések, gyakran éjjel is. Érzik persze mindketten, hogy nem egészen van rendben ez így, de hát rossz az, aki rosszra gondol. Nem kell ebbe semmit belelátni, csak tanácsokat adnak egymásnak, hogy miként érthetnék meg jobban a párjukat. Még az is lehet, hogy beszélnek otthon arról, hogy milyen jókat tudnak a munkatárssal beszélgetni, ám amikor a társ rákérdez, hogy ezt miért kell éjjel kettőkor cset formájában tenni, akkor meglepően éles hangon elkezdik védelmezni a frissen kibontakozó „barátságot” a házastárssal szemben. A társban felébred a gyanú, de hát ha ilyen erős reakciót váltott ki a rákérdezés, akkor biztosan nem kell félni semmitől, hiszen akkor nem tagadná ilyen hevesen. Ám a kétely mégiscsak befészkelte magát. (Megjegyzem, pont ennek kellene nagyon is gyanúsnak lennie, hiszen amikor a társunk elkezd valaki mást védelmezni velünk szemben, akkor az a legfőbb bizonyítéka annak, hogy elindult a ragaszkodás és a lojalitás átrendeződésének folyamata. Ez egyértelmű red flag!)

Azután jönnek a titkos fantáziák: „Vajon mit csinálhat most éppen?” „Vajon milyen lenne az életem, ha ő lenne mellettem?” „Vajon vele milyen lenne…?” A fantáziák egyre erősebben elkezdik formálni a vágyakat, és a vágyak egyre konkrétabb tervezéssé alakulnak át. A találkozások elkezdenek erotikus felhangot kapni: apró, lopott érintésekkel tesztelik egymás nyitottságát a közeledésre. Ha nincs ellenállás, akkor azt zöld lámpaként fogják fel a továbblépés irányába. Aztán előbb-utóbb egyszer elérkezik az is, hogy arra eszmélnek fel, hogy „megtörtént”. Pedig senki sem akarta, senki sem így tervezte, senki sem kereste a lehetőséget, hogy így alakuljon. Egyszerűen csak megtörtént.

A fenti folyamat csak a lényegesebb elemeket sorolta fel, a valós életben sok konkrét részlet változhat, de a tendenciák nagyon is hasonlók. Minden azzal az ártatlan kávéval kezdődik… Azzal az átkozott legelső lépéssel.

Minél több beszámolót hallgattam végig, annál kevesebb volt már bennük az újdonság. Több tucatnyi történet után pedig már úgy éreztem, ha a felek abbahagynák a mesélést, akkor tudnám folytatni. Később teszteltem is az előrejelzési képességemet, és egy-egy ponton megkérdeztem: „Tippelhetek, hogy ezután mi történt? Szerintem most az jön, hogy…” Persze simogatta a hiúságomat a pár meglepettsége és csodálata, hogy mennyire ismerem őket annak ellenére, hogy csak első alkalommal találkozunk, pedig a valóságban már sok-sok korábbi pár hasonló mintázata segített előre látnom, hogy mi történik majd az ő konkrét helyzetükben.

Mára elmondhatom: több mint ötszáz párt kísértem végig életének ezen a fájdalmas állomásán. Rajtuk keresztül olyan mély betekintést nyertem a hűtlenség jelenségébe és az ahhoz vezető lelki háttérfolyamatokba, amilyet egyetlen könyv vagy kutatás sem tudott volna megmutatni. Rendkívül hálás vagyok ezeknek az embereknek. Az ő fájdalmukból én is sokat tanulhattam. Azt mondják, az okos ember más kárából tanul, a buta pedig még a sajátjából sem. Ezek a párok azok, akiknek a hibáiból tanulhatunk, hogy nekünk ne kelljen ugyanazokon az olajfoltokon elcsúsznunk.

Ahogy a bemutatott folyamatból is láthatod, a hűtlenségnek van egy koherens, jól követhető logikája. Nem a légüres térben mozog, és nem egyszerűen a véletlen játéka. Igenis jól felismerhető, hogy kinél fog bekövetkezni, és még az is látszik, hogy nagyjából mikor. Egy nagyon is megérthető jelenségről van szó. Ha pedig valami ennyire érthető, akkor az egyúttal előrejelezhető. Ha pedig valami előrejelezhető, akkor az megelőzhető.

Ennek a könyvnek és a párokkal való személyes munkámnak is ez az alapfeltevése. Ha úgy tetszik, legyen ez az első képlet, ugyanis nemcsak a matematikai és a fizikai jelenségek foglalhatók képletekbe, hanem sokszor a lélek rejtett dolgai is. Ezt a képletet fordítjuk a következőkben a ti kapcsolatotok javára, hogy nektek sohase kelljen átélnetek a megcsalás fájdalmát, szégyenét és bűntudatát.

Mi is az a valami, amit meg akarunk előzni?

Éppen most, amikor az átdolgozott kiadást írom, végigsöpör a világon egy újabb hűtlenségi botrány. Egy ismert popzenekar koncertjén a kamera a nézőket pásztázta, és közben elidőzött kicsit egy szemmel láthatóan szerelmes, ölelkező páron. Amikor a pár felfedezte a kivetítőn saját magát, a romantikus ölelkezés egyből átcsapott ijedt rejtőzködésbe. A férfi azonnal elengedte a nőt, és igyekezett kikerülni a kamera látószögéből. A nő pedig leforrázva állt ott a kép közepén. Az így is kínos helyzetre rátett egy lapáttal, hogy az énekes hangosan kommentálta a jelenetet: „Nézzétek már ezt a párt! Ezek vagy nagyon szégyenlősek, vagy viszonyuk van egymással.” A jelenetet megörökítő videó két nap alatt több mint 60 millió megtekintést ért el, a hír pedig cunamiként járta be a világot. A férfiról kiderült, hogy egy technológiai cég ügyvezetője, a nő pedig ugyanannak a cégnek a HR-ese.

Az is érdekes volt, ahogyan az érintett felek később nyilatkoztak a történtekről. Az énekes azt vallotta, hogy amit a pár nyilvánosan, több tízezer ember előtt tett, az ellentétes a zenekar üzeneteivel, mivel ők az egyenességet és a hűséget hangsúlyozzák. Ezért semmi baj nincs azzal, ha az ilyet leleplezik.

A férfi azzal mentegetőzött, hogy ez bárkivel megeshet, sok más férfi lehetett volna a helyében, és csupán balszerencse, hogy éppen ő volt ott a képernyőn. Emellett hibáztatta az énekest, amiért ítélkezve kipellengérezte.

A nő még a szégyenteljes lebukás után is azzal mentegette magukat, hogy ami kettejük között van, az tiszta és valódi. Ha pedig valaki ilyet érez egy másik ember iránt, akkor ez mindent felülír. Ők ketten egymásban megtalálták a lelki társukat, ebből pedig csak az következhet, hogy a kettejük viszonya elsőbbséget élvez minden más kapcsolattal szemben.

A férfi felesége pedig összetörten nyilatkozott arról, hogy mennyire becsapva és megalázva érzi magát. Hogy milyen gátlástalan dolog az, hogy a férje otthon azt hazudja, hogy túlóráznia kell, hogy még jobban gondoskodhasson a családjáról, miközben a munkatársnőjével titokban koncertre megy.

Már csak ez a néhány megszólalás is jól példázza, hogy mennyire nehéz erről a jelenségről egységes képet alkotnunk, és hogy ahány nézőpontból szemléljük, annyi megközelítési lehetőség tárul elénk. Innen szép nyerni! Próbáljunk meg tehát átvágni a jelenség szövevényes dzsungelén, és reménykedjünk abban, hogy a végére eljutunk egy minél többek számára elfogadható definícióig.

Két fontos definíció

Minek is nevezzük azt a valamit, amiről a következő néhány száz oldalon együtt akarunk gondolkodni? Valószínűleg már az alcímválasztással néhányakban megdöbbenést, sőt még az is lehet, hogy ellenszenvet váltottam ki. Sokan ugyanis idegenkednek a „megcsalás” szótól, mert az olyan negatívan hangzik. A megcsaló csal, becsap, titkolózik, kijátszik valakit. Talán nem kellene ennyire ítélkezőnek lenni, inkább egy semleges szót kellene keresni, amely nem tartalmaz etikai értékítéletet?

A „hűtlenséggel” ugyanez a probléma. Ráadásul ez a szó azt sugallja, hogy csak akkor lehet valaki hűtlen a társa iránt, ha előtte hűséget fogadott neki. Akkor a hűtlenség csak a házasságban fordul elő, és az élettársi vagy más kapcsolatban nem is lehet erről beszélni? Ez is problémás.

A „házasságtörés” hasonló töltettel bír, ráadásul azt sugallja, hogy a megcsalás szükségszerűen meg- vagy széttöri a házasságot. Mintha innen már nem lenne többé visszaút. Sok esetben tényleg nincs, de vannak szerencsés ellenpéldák is, amikor a párok a megcsalás tanulságait beépítik a kapcsolatuk működésébe, és megmentik a házasságukat (és ezzel egyáltalán nem azt akarom sugallni, hogy tegyük meg nyugodtan, mert úgyis helyre lehet utána állítani a kapcsolatot, sőt még jobb is lehet, mint előtte volt).

Akkor legyen mondjuk a „viszony”? Azzal meg az a baj, hogy hosszabb időtartamot és viszonylagos rendszerességet feltételez. De mi van az egy-két-három éjszakás kalandokkal? Akkor azok nem számítanak megcsalásnak? Dehogynem!

Esetleg használjuk a „félrelépés” szót? A félrelépés azt sugallja, hogy valaki pontosan tudja, hogy merre tart, de egy pillanatra eltévelyedett és félrelépett, azután viszont gyorsan újratervezte az útvonalát, mint a GPS, és továbbhaladt az előre eldöntött célállomás felé. Ez a meghatározás azonban nem számol azokkal, akik tudatosan tartanak egyszerre két irányba, és ezt nemcsak pillanatszerűen teszik egy véletlen ballépés folytán, hanem tartósan és „előre megfontolt szándékkal”. Persze hogy nem akarjuk őket sem kihagyni a definíciónkból.

Legyen az etikailag teljesen semleges „párhuzamos kapcsolat”, vagy a szakzsargonban alkalmazott „parakapcsolat”? Ezzel a szóval filozófiai és etikai problémáim is vannak. Filozófiailag az a gond vele, hogy valami olyanról beszélünk, ami alapvetően ellentétes az ember rendeltetésével. Véleményem szerint az ember monogámiára teremtett lény. A történelmi és kulturális ellenpéldák ellenére úgy gondolom, hogy egy ember a párkapcsolat valódi mélységét egyszerre csak egy partnerrel tudja megélni.

Megdöbbentett, hogy ez az igény milyen mélyen gyökerezik bennünk. Erre egy tanzániai barátom a legjobb példa. Németországban csoporttársak voltunk az egyetemen, sőt egymás alatt laktunk három évig a családos kollégiumi szárnyban. Amikor megkérdeztem, hogyan ismerkedtek meg a feleségével (akivel példás egyetértésben nevelték hat gyermeküket), elmesélte, hogy a házasságuk valódi családi katasztrófának számított. Az apja törzsfőnök volt, nyolc feleséggel. Ő maga, Kusekwa úgy nőtt fel, hogy az apja hetente csak egy éjszakát töltött az otthonukban, a többi napon osztozni kellett rajta a másodanyákkal és a féltestvérekkel.

Amikor Kusekwa megismerte Marthát, világossá vált számára, hogy amit iránta érez, azt senki mással nem tudja megosztani, csak egy emberrel élheti meg. Mindez ellentmondott a törzsi szokásoknak, a törzsi sámáni hitrendszernek, de még az észszerűnek tűnő munkamegosztásnak is (abban a kultúrában a nők dolgoznak, a férfiak pedig a haszonélvezők – minél több feleség, annál több elvégzett munka, és jobb életkörülmények).

Az apja négyszemközt elbeszélgetett vele, és szembesítette a tényekkel: „Tudod, hogy megvetnek a faluban? Tudod, hogy így nem lehetsz törzsfőnök? Tudod, hogy így egész életedben dolgoznod kell?” Kusekwa tudta, és mégis tudatosan vállalta a monogám életmódot. „Mindezt tudom, apa. De értsd meg, hogy az én szívemben nincs hely több nő számára. Ide csak Martha fér be.”

Említettem egy etikai problémát is. Számomra nagyon kérdőjeles, hogy egy etikailag terhelt helyzetre etikailag helyes-e, ha egy etikailag semleges kifejezést alkalmazunk. Érted ugye, mire gondolok? Ha etikailag problémás, hogy valaki, akinek van egy tartós párkapcsolata, érzelmileg és/vagy szexuálisan kapcsolatba bonyolódik egy másik személlyel, akkor azt miért próbáljuk ártalmatlanítani egy semleges megnevezéssel? Ha viszont semmi probléma nincs ezzel a jelenséggel, ha etikailag teljesen semleges, akkor miért járnak az emberek terápiára miatta, miért válnak el, vagy miért betegednek bele?

Maradt még néhány ritkábban alkalmazott kifejezés, mint az „extradiádikus kapcsolat”, amely nagyjából ugyanazt akarja kifejezni (extra = kívül; diád = két ember kapcsolata), mint a párhuzamos kapcsolat, csak olyan szakkifejezésekbe burkolva, amelyeket általában csak a nagyon tájékozott laikus vagy a képzett terapeuta ért. Használják még olykor a „háromszögkapcsolat” fogalmát is, amely abból a szempontból jó, hogy jelöli a szereplők egymáshoz való viszonyát, ugyanakkor egy megcsalásos helyzetet nem szerencsés úgy beállítani, mintha a három résztvevő ugyanolyan viszonyban állna egymással, azaz egyenrangú szereplő lenne a játszmában. A tényállás azért mégiscsak az, hogy van egy szoros (a házasság esetében törvényi védelmet is élvező) kapcsolat, és abba kerül bele kívülről egy harmadik szereplő, akinek ott igazából nem lenne mit keresnie.

Végül minden eshetőséget mérlegelve a megcsalás és a hűtlenség kifejezések mellett tettem le a voksomat. Ezeket a kontextustól függően szinonimaként használom a könyvben, természetesen tudomásul véve, hogy ez sem tökéletes választás, de talán a sok rossz közül mégiscsak a legkevésbé rossz.

A szóhasználatot tehát már megindokoltam, már csak azt kell megmagyaráznom, hogy mit is értek alatta. Persze, mielőtt megalkotnám a saját meghatározásomat, fontos megvizsgálni, mire jutottak mások, akik már előttem nyilatkoztak a témában. Meglepő, hogy milyen kevés definíciót lehet olvasni a különböző szak- és önsegítő irodalmakban a hűtlenségről. Néhányat azért sikerült találnom.

„A viszony szó egy olyan helyzetet ír le, amelyben egy házas fél a házasság kapcsolati szegénysége miatt intim kapcsolatra lép egy a házasságon kívüli személlyel vagy tevékenységgel.”3 Érdekes ebben a gondolatban, hogy a kapcsolat szegénységét nevezi meg okként, és hogy egy tevékenységgel is lehet hűtlenséget elkövetni a házastárssal szemben.

Egy másik definíció háromszögkapcsolatról beszél, amit akut kritikus életeseménynek nevez, amely „a párkapcsolat eddig többé-kevésbé lappangó, de legalábbis nem komolyan vett krízisére utal”.4

Egy harmadik meghatározás abból az irányból közelíti meg a témát, hogy mi az, ami nem fér bele egy kapcsolatba: „[…] vállalhatatlan minden olyan élethelyzet, amely az adott ember számára krónikusan elviselhetetlen érzelmi állapotot okoz, és a határai megsértése miatt megakadályozza, hogy méltónak érezze magát egy adott kapcsolatban.”5

Egy negyedik a hűség-hűtlenség ellentétéből próbál következtetni: „[…] a hűség azt jelenti, hogy a házastársak minden tekintetben megbízhatnak egymásban – nem csupán szexuális téren. Akkor vagyunk hűségesek a társunkhoz, ha bátran számíthat arra, hogy teljesítjük az ígéreteinket, és megtesszük, amit ránk bízott. […] A hűség tehát a testi és lelki intimitást egyaránt magában foglalja. […] Számtalan »tárgya« lehet a hűtlenségnek, de valamennyiről elmondható, hogy a felek közé ékelődik, s így nem lehet teljessé köztük a kapcsolat.”6

Érdekes a következő is, amely arra apellál, hogy a megcsaló nagyon is tisztában van vele, mikor lépte át a láthatatlan határvonalat: „Ha úgy gondolja, hogy a partnere kényelmetlenül érezné magát, ha látná, milyen interakcióba lépett azzal a személlyel, vagy felháborodna a bizalmasság szintjén, amit megosztott vele, akkor a másik személy közelsége veszélyessé vált. […] Akár bevallotta, akár nem, a megcsalás folyamatban van. A bizonyíték a titokjellegben van.”7

Végül szólaltassuk meg az emberiség legősibb, egyetemes etikai mércéjét, amely azóta is a legtöbb ember által elfogadott (de legalábbis elismert) módon fogalmazza meg a jó és rossz közötti különbséget. A Tízparancsolat hetedik paragrafusa kimondja: „Ne törj házasságot!” Vagy a régi fordítások szerint: „Ne paráználkodj!”8 Érdekes megvizsgálni az eredeti héber szót, amelyet leginkább a furcsán hangzó „Ne házasságtalankodj!” felszólítással tudnánk visszaadni. Ez minden házasságon kívüli intimitást magában foglal.

Ezernégyszáz évvel a Tízparancsolat leírása után Jézus értelmezi annak egyes bekezdéseit. A hetedikhez ezt fűzi hozzá: „Hallottátok, hogy megmondatott: Ne paráználkodj! Én pedig azt mondom nektek: aki kívánsággal tekint egy asszonyra, már paráznaságot követett el vele szívében.”9

Ezek után már érteni fogod, hogy milyen tapasztalatok és gondolatok vezérelnek, amikor megfogalmazom az első definíciós kísérletemet a megcsalásra. Számomra a megcsalás az az állapot, amikor egy deklarált párkapcsolatban élő személy egy vagy több alkalomból álló, rövid távú vagy tartós érzelmi és/vagy szexuális kapcsolatba bonyolódik egy harmadik személlyel.

A meghatározásomban néhány elem talán magyarázatra szorul. Először is, a megcsalás egy állapot. Nem egy pillanatnyi, pontszerű cselekmény, hanem egy hosszabb lefolyású állapot. Van előzménye, van konkrét megvalósulása (ami lehet egy pillanatnyi dolog), és van utóhatása, lecsengése. Másodszor minden deklarált kapcsolatot érinthet. Nemcsak házasságban lehet elkövetni, hanem élettársi, életszakasztársi kapcsolatban és együtt járás során is. Tehát minden olyan kapcsolatban, amelyről a benne részt vevők kimondták (deklarálták), hogy ez egy párkapcsolat. Harmadszor megcsalás az is, ami csak egyszer történt, és az is, ami sokszor; az is, ami rövid távú volt, és az is, ami éveken át tart. Negyedszer pedig elkövethető szexuális és érzelmi síkon is. Az is megcsalás, ha valaki beleszeretett egy másik emberbe, de sohasem került intim testi közelségbe vele, és az is, amikor lefeküdt vele minden érzelmi háttér nélkül, és természetesen az is, amikor érzelmileg és szexuálisan is belebonyolódott. Mindez azonban még mindig csak egy első pillantás a témára, amit hamarosan tovább finomítunk és árnyalunk.

Milyen gyakori jelenségről van szó?

Tényleg olyan sok embert érint ez a téma, hogy külön könyvet kell neki szentelni? Nos, a megcsalás előfordulási gyakorisága valahol a nulla és a „mindenkivel megesik, legfeljebb néhányan letagadják” között mozog. Miért mondom ezt? Azért, mert egy olyan, árnyékvilágban játszódó, megfoghatatlan, bűntudattal és szégyenérzettel átszőtt jelenségről van szó, hogy az objektív felmérés csaknem lehetetlen vállalkozás. Minden adatot, amelyet a különböző kutatások rendelkezésre bocsátanak, ezen a szemüvegen keresztül érdemes nézni.

Az egyik álláspont, amire konkrét felmérés alapján jutottam, az, hogy a megcsalás nem létezik. Amikor Almási Kitti Hűtlenség… és ami mögötte van című könyvének bemutatóján mintegy százfős közönség előtt kérdeztem a szerzőt a könyvről és annak megírásáról, Kitti egy rögtönzött empirikus felmérést készített a hűtlenség előfordulási arányáról. Arra kérte a közönséget, hogy aki már volt hűtlen a párjához, az emelje fel a kezét. A felmérés eredménye nagyon egyértelmű volt, mert senki sem emelte fel a kezét. Százból nulla, az pontosan nulla százalék. A megcsalás tehát mint jelenség nem létezik. Érdekes, hogy a könyvbemutatóra mégis eljöttek, és valamiért a téma nagyon is érdekelte az embereket. Ez a megfigyelés ellentmondani látszik annak, hogy a megcsalás nem létezik (hacsak nem mindenki megcsalt volt, tehát a másik oldalon állt).

Később a „kutatást” magam is megismételtem. Az eredmény engem lepett meg a legjobban. Egy Gyűrű-kúrán, ahol 65 párral dolgoztam együtt, én is megkértem a résztvevőket, hogy álljon fel az, aki már megcsalta a párját. Legnagyobb döbbenetemre öten (férfiak és nők vegyesen) felálltak. Mivel arra számítottam, hogy senki sem fog felállni, ez nagyon kínos volt számomra. Akkor megfogadtam, hogy ezt a kérdést soha többé nem teszem fel nyilvánosan. Mindenesetre itt is lett egy számadatunk: 130 emberből 5 fő, ez 3,84%. Már csak azt kellene tudni, hogy ez a szám pontosan mit is jelent. Az emberek 3,84%-a csalja meg a párját? Vagy az emberek 3,84%-a őszinte? Nem tudom.

2024 őszén végeztem egy – most már tényleg empirikus – kutatást. 700 embert kérdeztem meg a szexuális megélésével kapcsolatban. A kérdések között szerepelt az is, hogy volt-e már valaha hűtlen a jelenlegi társához. Ebben a felmérésben a válaszadók 65,5%-a azt nyilatkozta, hogy még sosem volt hűtlen, 22,2% azt, hogy csak gondolatban, 6,3% vallotta azt, hogy egyszer, és 6% nyilatkozta, hogy többször is. Noha ez egy friss adat, és a mi társadalmi kontextusunkban született, még ezt is fenntartással kezelem, mivel olyan témakörről van szó, amelyről nem feltétlenül nyilatkoznak őszintén az emberek, és mivel a felmérést a Facebook-oldalamon tettem közzé, ahol eleve egy szűrt közeg jelenik meg, nevezetesen olyanok, akik az átlagnál magasabb érdeklődést tanúsítanak a párkapcsolati témák iránt.

Egy másik számadatot határoz meg David Olson különböző statisztikai elemzések összefoglalásaként. Ezek szerint a férfiak 30–50%-a bonyolódik házasságon kívüli szexuális kapcsolatba, a nőknek pedig 10–40%-a.10

Hans Jellouschek, a téma német szakértője hasonló számokat említ. Szerinte a férfiak és a nők harmada-fele megcsalja a házastársát valamikor az élete során. Noha korábban a férfiak között több volt a megcsaló, az elmúlt években a nők „felzárkóztak” hozzájuk.11

Érdekes adatokkal szolgál egy volt egyetemi csoporttársam, Ralf Näther is, aki Németországban a Family keresztény családi magazin olvasói között, 1000 fős mintán végzett kutatást a szexualitás különböző területeiről. A „Volt-e valaha házasságon kívüli viszonya?” kérdésre a megkérdezett férfiak 60,6%-a azt válaszolta, hogy soha, 32,6%-a azt, hogy csak gondolatban, 4%-a azt, hogy egyszer és 2,8%-a azt, hogy többször. A megkérdezett nők hasonlóan nyilatkoztak: 68,2% soha, 25% csak gondolatban, 4,8% egyszer és 2% többször.12 ( A saját adataimhoz hasonlóan ennek a felmérésnek is vannak korlátai, hiszen egy családi magazin olvasói tudatosabban kezelik a párkapcsolatukat, mint mások, továbbá, mint tudjuk, a vallásosság „protektív tényező” a megcsalás esetében. Így abból indulhatunk ki, hogy egy reprezentatív mintában más értékeket láttunk volna. A következtetések azonban nagyon érdekesek.)

Tovább árnyalta a képet, amikor ezt az eredményt összehasonlították más adatokkal, és korrelációba állították a megkérdezettek szexuális megelégedettségével. Eszerint a legmagasabb szexuális megelégedettséget (44 pontot a lehetséges 49-ből) azok érték el, akik sohasem voltak hűtlenek, hetente 2-3 alkalommal szeretkeznek, és szabadon viszonyulnak a szexhez (fesztelenül beszélgetnek róla, és szívesen próbálnak ki új dolgokat). A legalacsonyabb pontszámokat azok érték el a vizsgálatban (25 pontot a lehetséges 49-ből), akik már voltak hűtlenek, ritkán szeretkeznek, valamint óvatosak és elutasítók minden új praktikával szemben.13 Ezzel egyértelműen megdőlt az a mítosz, miszerint a megcsalás jót tenne a házasságnak, vagy fellendítené a pár szexuális életét.

A különböző mérési módszerekkel összegyűjtött statisztikai adatokhoz még egy apró adalék a személyes megfigyelésemből: a párterápiára jelentkezők közül (legalábbis azok esetében, akikkel én kapcsolatba kerülhettem) tízből hat esetben az egyik fél hűtlensége és a kapcsolat megcsalás utáni helyreállítása képezi a terápiás megbízás tárgyát.

Még egy számadatot meg kell említenem a megcsalással kapcsolatban. A rózsaszín ködfelhőben a megcsaló fél gyakran nagyon idealizált személyként látja a harmadikat, aki látszólag mindenben messze felülmúlja a házastársát. Ezek a gondolatok sokszor arra sarkallják, hogy kilépjen a házasságából, és egy új életet építsen fel a harmadik féllel. Több adattal is találkoztam már, hogy ennek az új kapcsolatnak mennyi a túlélési esélye. A számok minden esetben 10% alatt voltak. Az általam igen nagyra tartott és tudományosságáért tisztelt John Gottman szerint 3%. Egyszerűbben fogalmazva: amikor egy házasság egy harmadik személy miatt bomlik fel, százból mintegy három esetben alakul ki tartós kapcsolat (netalán egy új házasság) a megcsaló és a harmadik fél között.

Hát ennyit a statisztikákról. A számok mutatnak is valamit, meg nem is. Hiába fordul elő egy gyógyszer mellékhatása ezer esetből csak egyszer, ha neked három napig hasmenésed lett tőle, és piros foltok lepték el az egész testedet, akkor számodra ez 100%-ot jelent. Így van ez a hűtlenséggel is. Ha téged megcsaltak, akkor nem vigasztal, hogy másokhoz hű maradt a párjuk.

A csók megcsalásnak számít?

Mi az, ami már megcsalásnak számít egy kapcsolatban? Egyszer erről a kérdésről beszélgettünk az RTL Klub Dr. Tóth című délutáni egészségügyi műsorában. A műsorban négy hölgy és három férfi mondta el egymásra licitálva a nézőpontját. A vélemények igen szerteágazók voltak. Volt olyan, aki szerint a csók még nem megcsalás, odáig el lehet menni különösebb veszély nélkül. Más azt mondta, hogy a csók már túl sok, legfeljebb egy csók nélküli randi még belefér, de annál több nem. Volt olyan is, aki szerint a megcsalás csak konkrétan a behatolásos szexuális aktus, de az is megbocsátható, ha nem hosszú távú és rendszeres. Két-három évente egy-egy félrelépés elfogadható, és nem veszélyezteti a kapcsolatot.

Aztán valaki kifejtette – és ennek különösen megörültem –, hogy miért kell annak randiznia, csókolóznia valaki mással, akinek van párja. Ha van partnere, akkor randizzon, csókolózzon és szeretkezzen vele! Igaza van! Nekem nagyon rosszul esne, ha Dóri randizna egy másik férfival, vagy csókolózna vele, mondván, hogy semmi sem történt, hiszen a szex fel sem merült. Nem! Ő az én feleségem, ne randizzon vagy csókolózzon más férfiakkal! Mint ahogy ő is teljesen jogosan elvárhatja tőlem, hogy ne tegyem ezt más nőkkel.

Amikor rám került a sor, én is elmondtam, hogy miért tartom olyan problémásnak, ha a megcsalást ilyen konkrétan rögzíteni akarjuk egy-egy magatartási formához. Az emberi gondolkodás nagyon csalafinta. Ha van egy kerítés, amelyet nem léphet át, akkor elkezd azon morfondírozni, hogyan közelíthetné meg a körülhatárolt területet anélkül, hogy végső soron átmászna a kerítésen. Tehát a kecske is lakjon jól, de a káposzta is maradjon meg. És akkor elkezd töprengni: „Ha randizok, de nem csókolom meg, akkor az rendben van?” „Ha csak csókolózunk, de nem bújunk ágyba egymással, akkor az nem megcsalás?” „Ha csak két-három évente fekszem le valaki mással, de amúgy nagyon szeretem a feleségemet, akkor nincs veszélyben a házasságunk?” Ez az egész gondolkodásmód hibás! Nem azzal foglalkozik, mit tehetne annak érdekében, hogy a lehető legjobban élje meg a házasságot, a legtöbbet hozza ki a kettőjük kapcsolatából, a legközelebb kerüljenek ahhoz az ideálhoz, amivé ők ketten lehetnének, hanem azon, hogy meddig mehet el a kapcsolat veszélyeztetésében anélkül, hogy az visszafordíthatatlanul zátonyra futna.

Ezt a gondolkodást sajnos nagyon sok területen tetten érhetjük ma, és ezért egyáltalán nem meglepő, hogy sokan a házasságra is vonatkoztatják. Az élelmiszeriparban például gyakran nem az a cél, hogy tápláló, egészséges, teljes értékű étel kerüljön az asztalunkra, hanem gondosan kiszámítják, hogy mennyi adalékot tehetnek bele, amitől még senki sem hal meg, vagy senki sem kap rövid távon olyan betegséget, amely közvetlenül kapcsolatba hozható lenne az adott gyártóval és annak termékével. Az autógyártásban nem az a cél, hogy a lehető legnagyobb védelmet nyújtsák az autóban ülők számára, hanem a haszonoptimalizáció jegyében gondosan kiszámolják és tesztek hosszú sorával igazolják, mennyire vékonyíthatják el a bádogot ahhoz, hogy a benne ülők még ne haljanak meg egy esetleges ütközés során. De folytathatnám a példák sorát az építőiparral és sok más területtel is. Egy a lényeg: aki megházasodik, az ne azzal foglalkozzon, meddig mehet el valaki mással anélkül, hogy veszélybe sodorná a házasságát. Inkább tegyen meg mindent annak érdekében, hogy a meglévő kapcsolatból kihozza mindazt, ami lehetőségként benne van!

Persze a feltett kérdésre nekem is kell valami konkrétat mondanom, ezt nem kerülhetem el. Ha már olvastad a Gyűrű-kúra című könyvemet, akkor ismerős lehet számodra a Sternberg-háromszög. Robert I. Sternberg, a Yale Egyetem professzora a szeretetet úgy határozza meg, mint egy háromszöget.14 Kutatásai szerint a házasságban háromfajta szeretetnek kell megvalósulnia ahhoz, hogy a kapcsolat valóban tartós legyen. Az első a szeretet testi oldala, a szenvedély, amely magában foglalja a testi vonzalmat, a szexuális kívánságokat, a másikkal való intenzív egyesülés vágyát. A második inkább a közelségérzést, az egymáshoz tartozást írja körül, ez a szeretet érzelmi oldala, az intimitás. A harmadik pedig a szeretet értelmi oldala, amely segít jóban és rosszban egyaránt kitartani a másik mellett, az elköteleződés. A házasságban mindháromra szükség van, ha csak egyik is hiányzik, a kapcsolat elveszíti a stabilitását, és ingataggá válik.

Ha a másik oldalról közelítünk, képet kapunk arról, hogy mit is jelent a megcsalás. A megcsalás mindhárom területen megtörténhet, és mindhárom eset teljes értékűen kimerítheti a megcsalás fogalomkörét. Történhet a szenvedély terén, amikor valaki megérintődik egy olyan szerelem szelétől, amely minden korábbi élményénél nagyobb beteljesülés ígéretét hordozza magában. Lehet ez egy olyan felszabadult és érzéki szexualitás, amelyet a házasságában még soha vagy már régen nem tapasztalt meg, ami mintha megbabonázná és csábítaná, hogy még többet és többször éljen meg belőle. De történhet az intimitás síkján is, amikor olyan emberrel találkozik az érintett, akit mintha mindig is ismert volna, akiről azt érzi, benne él a gondolataiban, akivel félszavakból is megértik egymást, és pillanatok alatt hihetetlen összhangra tudnak jutni egymással. És történhet az elköteleződés oldalán is, amikor valaki olyan fontossá válik, hogy a neki tett ígéretek jobban köteleznek, mint a partnernek tett fogadalmak, amikor olyan erős kötődést él át valaki egy másik ember iránt, hogy szinte azt érzi hűtlenségnek, ha a deklarált társát vagy annak érdekeit helyezi előtérbe. Ehhez szexuális együttlétnek nem is kell történnie, pusztán intellektuális síkon is meg lehet csalni valakit az elköteleződés mentén.

Hogy még árnyaltabb képünk legyen a megcsalás mibenlétéről, hadd hozzam ide John Gottman meghatározását az igazán boldog, beteljesült házasságról: „A házasság nem csak a gyereknevelésről, a házi munkák megosztásáról és a szeretkezésről szól. Van egy spirituális dimenziója is, ami annyit jelent, hogy a két ember egy közös belső életet teremt – egy szimbólumokban és rituálékban gazdag kultúrát, amelyben nagyra becsülik mindkét ember céljait, az őket egymással összekötő szerepeket. Amelyben mindketten tudják, hogy mit jelent abba a családba tartozni, amivé váltak.”15 Ezt a gazdag belső életet, rituálékkal és szimbólumokkal átszőtt kultúrát, közösen kialakított külső és belső életteret egyetlen szóban összefoglalhatjuk: mi. A házasságban a két individuumból egy új élőlény, egy mi jön létre. Akkor mi a megcsalás? Mindaz, ami a mi ellen szól, ami csak kettőtökre tartozik, ami csak kettőtöknek van fenntartva, de megosztjátok egy harmadikkal, a mi-n kívül lévővel. És igen, a hűtlenségnek etikai súlya is van, mert vétség, sőt olykor árulás a mi ellen.

Hol is tartunk tehát? Sok példán keresztül megvizsgáltuk, hogy mi számít hűtlenségnek egy elkötelezett párkapcsolatban. A hűtlenség ezek szerint nem egy pontszerű cselekmény, hanem egy eseménylánc. A legszigorúbb (jézusi) értelemben véve egy másik ember szexuális vággyal való megnézésétől a pornóval megtámogatott önkielégítésen, a munkahelyi flörtölésen, a tesztelő tapogatáson, a titkos csetelésen (intim testrészes fotókkal vagy azok nélkül), a rekreációs tinderezésen és a happy finish masszázson keresztül egészen a csapatépítős egymásba gabalyodásig, a fizetős légyottokig, a hazugságokkal átszőtt és évekig eltitkolt viszonyig nagyon széles spektrumban mindent magában foglal. Ezek tükrében talán nem is az az igazi kérdés, hogy voltunk-e már hűtlenek, hanem az, hogy a skála mely pontjáig jutottunk. (Ez már egészen úgy hangzik, mint amit addiktológus barátaim szoktak mondani: „Kétféle ember létezik a világon: a függő és az, aki nem vallja be, hogy függő.”)

És ha még ez sem lenne elég, akkor elárulom, hogy a hűtlenséget nemcsak azzal lehet elkövetni, amit teszünk, hanem még azzal is, amit nem teszünk. Ismét John Gottmant hívom segítségül, aki a hűtlenségnek ezt az oldalát is zseniálisan összefoglalja: „A megcsalás az a titok, amely ott rejlik minden zátonyra futott kapcsolat mélyén. Akkor is jelen van, ha a pár nincs ennek tudatában. Ha egy férj mindig a karrierjét helyezi a kapcsolata elé, az megcsalás. Ha egy feleség újra meg újra megszegi az ígéretét, hogy családot alapítanak, az is megcsalás. A tartós hidegség, önzés, igazságtalanság és más romboló magatartásformák szintén a hűtlenség jelei, és ugyanolyan pusztító következményekhez vezethetnek, mint a fizikai házasságtörés.”16 Ha kedvesnek kellene lennünk a társunkhoz, de ehelyett jeges hangulatot teremtünk otthon, akkor hozzájárultunk a hűtlenség megvalósulásához. Ha szüksége lenne ránk, de mi csak önmagunkkal foglalkozunk, akkor a hűtlenség útjára léptünk (úgy látszik, a párunkat nemcsak egy harmadik személlyel, de még önmagunkkal is meg tudjuk csalni).

Van már két definíciónk is. Az első így hangzik: A megcsalás az az állapot, amikor egy deklarált párkapcsolatban élő személy egy vagy több alkalomból álló, rövid távú vagy tartós érzelmi és/vagy szexuális kapcsolatba bonyolódik egy harmadik személlyel. Ez a definíció mindent lefed, nem hagy kibúvót. Egy nagy baj azonban van vele: megjegyezhetetlen. Márpedig amikor helyzet van, akkor olyan definícióra van szükségünk, amely hatékonyan figyelmeztet minket a közelgő veszélyre. Ezért állapodjunk meg egy könnyebben megjegyezhető, leegyszerűsített verzióban is: mindaz, ami a mi ellen szól, ami csak kettőtökre tartozik, ami csak kettőtöknek van fenntartva, de megosztjátok egy harmadikkal, a mi-n kívül lévővel, az megcsalás.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Zombory Katalin

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Borítóterv: Tabák Miklós

Fotó: Németh Róbert (Roggs Fényképészet)

Tördelő: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Ubuntu – Ubuntu Font License