© Fliegauf Gergely, 2022

© Jaffa Kiadó, 2022

Borítóterv SIPOS GÉZA

Belívterv és tipográfia SOMOGYI DOMINIKA

Olvasószerkesztő GABORJÁK ÁDÁM

Felelős szerkesztő SCHULTZ JUDIT

Felelős kiadó JAFFA KIADÓ

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-714-6

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Ebben a könyvben minden a képzelet szüleménye. A történet szereplői kitalált alakok, mindennemű egyezésük a valósággal csupán a véletlen műve. Itt és most ezzel be is fejezhetném a magyarázkodást, tudni kell azonban, hogy a képzelet és a valóság kéz a kézben járnak, azaz nem lehet olyan dolgot kitalálni, amelynek ne lenne valamilyen kapcsolata a valósággal. Ugyanakkor a kitalált történet mindenképpen sűrítés, már csak ezért sem lehet soha a valósággal azonos. Megélésekről van szó. Jelen világunkban vannak olyan helyek és helyzetek, amelyekről csak éjszaka suttogva beszélhetünk, esetleg könnyek között gyónhatunk róla, vagy lélekbúvároknak öntjük ki a szívünket. Ki tudja, mi a jó. Nekem egy bizonyos szempontból így sikerült, ahogy ebben a könyvben írva vagyon. Nem akarok senkit sem bántani, és senkit sem akarok megsérteni, nem kívánok vádaskodni, és pláne nem akarok senkit sem kigúnyolni. Fontos lehet talán az is, hogy a történetek mindenkori alapja az, hogy több ember szerepel bennük. Minden ember máshogy éli meg azt, ami vele történt. Semmiképpen sem úgy, ahogy azt a többi szereplő látta, észlelte.

Gyermekek jöttek álmok nélkül,

hajukba foszlottak a pofonok emlékei,

sajnos sokan tudják, hogy mik azok a szikrák,

amik ilyenkor, az összeszorított szemek mögötti

nem-agyi térben villámként cikáznak.

Ott álltak a tanítók, nagyítókkal a kezükben,

hajnali leheletük párájával nyakláncuk ékkövein,

repedt szívükkel mégis nevetni tudtak,

és a kialudt tüzekből hamsza kezeikkel

kitúrták a szenessé pörkölt kabócákat.

M E N T E M

1.

AZ IMÁDKOZÓ SÁSKA
MEGPILLANTÁSA

– az éjjeli őrségben
boldogságot tapasztalók
titkos tanítása –

A bolygó, ahol lakunk, eddig pontosan negyvennyolcszor kerülte meg a csillagát, amióta megszülettem. Minden egyes év elmúltakor szembesülnöm kellett azzal, hogy egyre kevesebb időm van hátra. Ezt a különös, keserédes érzést legelőször Örvényesen tapasztaltam meg, amikor tízéves lettem. Érdekes módon aztán már kevés születésnapomra emlékszem vissza igazán. A tizenkilencediket szintén Örvényesen töltöttem.

A Rendészeti Akadémia majdnem első évfolyamos hallgatójaként kiképzőtáborban voltam, pont ugyanazon a helyen, ahol kilenc évvel azelőtt nyaraltam a szüleimmel, a nagymamámmal és a testvéreimmel. Most azonban nem a családommal töltöttem az időt, hanem a hallgatótársaimmal és a kiképzőimmel. A kiképzőközpontnak volt egy parancsnoka, akinek volt egy hatalmas kutyája, és állítólag egy nagyon szép barátnője. Mintha láttam is volna, ahogy a fiatal nő a kutyával játszadozik a focipályán, de lehet, hogy már csak az emlékeim csalnak. Nekünk, a majdnem hallgatóknak megtiltották, hogy a fűre menjünk, vagy akár bárhol focizzunk, mert állítólag az a pálya a kutyáé és a barátnőé volt. De ez sem biztos emlék, lehet, hogy csak az eltűnő agysejtjeim játszanak velem.

Nem nagyon szerettem focizni, mégis bosszantott, hogy nem lehet a fűre menni. Úgy emlékszem, a többiek is így voltak a dologgal, és csúnyán viccelődtünk a lányon és a kutyán. A kiképzőnk szintén velünk volt, és neki sem tetszett ez a tiltás. Ő egyébként azt mondta nekem, hogy imádkozott magában, hogy ne az ő szakaszába kerüljek, mert antikatonának tartott. Igazából az történt, hogy lekéstem az eligazítást, és amikor már az egész évfolyam ott ült a körteremben, beállítottam két műanyag vállfával a kezemben, a málhagyíkkal a hátamon, és engedélyt kértem a foglalkozáson való részvételre. Hangos, fiús, kamaszos röhej tárgya lettem. A századparancsnok később kétszer meg is húzott tereptanból, hiába dolgozott apám is a Rendészetin. Szóval nem voltam mintakatona. És az az igazság: soha nem akartam katona lenni, és soha nem akartam fegyvert fogni a kezembe, de ha már így esett, akkor mindent megtettem azért, hogy megfeleljek, mégsem sikerült soha. Nem ment sem az alaki sem, sem a jobbra át-balra át, mert még most is tévesztem az irányokat. Lőgyakorlat közben tönkrement a gépkarabélyom, mert a fegyvertisztításkor elbabráltam valamilyen rugót, és kiesett az elsütőbillentyű, amit a civilek inkább ravasznak hívnak. Nem én dobtam legrosszabbul a kézigránátot, mert volt, aki hátrafele dobta, és a kiképzők a rohamsisakjánál fogva rögtön a földre hasaltatták. Nem, én nem hátra dobtam, hanem nem akartam eldobni. A kiképzők még Körmenden azt mondták, hogy először kattanik, aztán durranik, szóval igen veszélyes volt ez a dobálózás. A reggeli tornán fel kellett futni a domb tetejére, a lőtérig, de el is lehetett bújni az erdőbe, és később a lejtőn érkezőkhöz csatlakozni. Nos, ezt sem csináltam meg, mert gyáva voltam. Akkoriban a kedvencem a Sötét Felhők Szemenszedett gombaságok című lemeze volt, és a dalszöveget a zsebemben tartottam. Azt hiszem, hogy ezzel is kilógtam a sorból. És még sok minden mással persze, például azzal, amikor az apám jött a körletünkbe szemlézni, abba a szobába is, ahol én laktam, és vigyázzba kellett pattannom, amikor belépett az ajtón. Gondolom, neki sem lehetett kellemes. A szobatársaim tudták, hogy az apám az objektumban van, és páran meg is ismerték, talán nem is nehezteltek rám, de én mégis szégyelltem magam.

És hát nemzeti ünnepen születtem, ami munkaszüneti nap. A század mehetett az örvényesi strandra, egynapos bulira. Ott aztán az egyikük valamiért berúgta egy kocsi hátsó lámpáját, páran meg azzal poénkodtak, hogy a hangosbemondón mindenféle hülyeséget híreszeltek egymásról. Nem voltam ott, nem is tudom igazán, hogy mi történt, de a mai napig használom a gyerekeimmel a hangosbemondós trükköt, ha komolyan akarok velük beszélni. Én magam csinálok úgy, mintha hangosbemondó lennék. Szóval a szülinapomon a többiek lementek a strandra, engem meg, talán kitolásból, beosztottak őrségbe. Tizenkilenc éves voltam, fegyveres őrségben, életemben nem először, szóval egyáltalán nem féltem, viszont irigykedtem a társaimra.

Egy acélból, betonból, üvegből és alumíniumból készült bódéban töltöttem az egész napot. Egy asztal, egy szék, a neonlámpa, az ügyeleti napló és egy imádkozó sáska társaságában. Az asztal nem volt túlságosan mocskos, golyóstollal írtak pár dolgot a szegélyére. Mindet elolvastam. Szerelmes üzenetek, női nevek, dátumok, helységnevek. Volt egy fiók is, benne nemzetiszín cérna, talán fél órán át gombolyítgattam, azt gondoltam, hogy a gyűlő és fogyatkozó idő is ilyen. A szék lábai fekete acélból voltak, a támlája sötétbarna műanyag. Rengeteg állami helyen volt ilyen szék, főleg az volt különös benne, hogy a vázat az üléssel négy nagyobb csavar tartotta össze, és a csavarok fejei kilógtak, ezért ezek a székek nem voltak túl kellemesek az ülepnek, de remekül lehetett velük hintázni, ha a bakancsot felraktuk az asztalra. Láttam is ezt az asztal szegélyén, sokan rájöhettek előttem, hogy így a legkényelmesebb az elmélkedés ezen a helyen. A neonlámpa szürkéslilás fénnyel jegesen izzott, sok apró döglött szúnyog, muslinca és miegymás tarkította a belsejét. Vibrált és berregett. Segítette a meditálást, de ha villant egyet vagy többet, éberebb lettem, azonban pár óra múlva már nem zavart a pattogása. Kint a bódé előtt is volt egy lámpa. Szintén fagyos a fénye. Még több bogár az ernyőjében. Úgy kerengtek, mint a galaxis közepében a csillagok a szupermasszív fekete lyuk körül, csak sokkal gyorsabban. Betekinthettem oda, a galaxis közepébe, hogy mi történik ott. Felfoghattam, és láthattam mindent, és magyarázatot kaphattam Hermész Triszmegisztosz első soraira, híres versében. Éppen ugyanaz van fent, ami lent, vagy valami ilyesmi. A neonlámpa talán ciceregni kezdett, ahogy kint a tücskök is, kórusban zengték a létüket, a vágyukat, csak a jelenre figyeltek, és nagyon éltek. Néhány béka is koncertezett odakint, pár méterre a bódétól és tőlem, de mégis valahol csak a háttérben, nagyon messze. Ők távol voltak, a Balaton lágy hullámai mégis közel, a langyos szellő a víztől jött felém, és simogatva hozta nekem az emlékeket, a túlpartról, Balatonföldvárról, arról a pár csodálatos hétről, amit ott tölthettem, amikor a csillagháborús és gyilkos űrlényes filmeket adták mozik, és mindenhonnan Neuron, Skinny M és Bunna szólt. Az ügyeleti naplót lapozgattam. Szolgálati időm alatt esemény nem történt, írták bele előttem sokan. Dehogynem történt, csak nem figyeltetek, vagy nem mertétek leírni, hogy mi történt. Mert amikor önmagatokkal találkoztatok az őrségben, az nem volt kellemes. Vagy éppen kellemes volt, de szégyellni való. Ki tudja? Nem akarok senkit sem elítélni. De őrségben lenni titokzatos dolog, szinte kitüntetés, főleg akkor, ha a szülinapon történik. Ezt gondoltam, és talán ezt is hittem. Az ügyeleti napló első lapjai rongyosak voltak, az utolsók érintetlenek, tehát a napló is olyan volt, mint az élet. Azt gondoltam, hogy amit éppen most írok, leírom az ügyeleti naplóba is, de aztán elvetettem ezt az ötletet, mert úgy véltem, hogy túl fiatal vagyok még az ilyesmihez, azaz inkább ahhoz, hogy a következményeknek kitegyem magam. Elhatároztam viszont, hogy egyszer megteszem, leírom, hogy mi történt a születésnapomon, ott abban a bódéban, és erre a legjobb alkalom megint egy születésnap. Közel harminc évvel később. Ma.

Mindegy is ez. Szóval, amikor elvetettem a szabotázs ötletét, kaparászást halottam. Mi lehet ez? Körbenéztem, de nem láttam semmit. Megint hallatszott a kaparászás, a neon irányából, egészen pontosan onnan, ahol a neon körül mély sötét volt. Határozottan onnan jött, a pókhálós sarokból. Felálltam a székre, hogy közelebbről megnézzem, mi lehet. A sarokban koromsötét volt, már csak a vakító neontól sem láttam rendesen. Hirtelen egy csöppnyi fej bukkant elő. Gombostű méretű összetett szemek, rágók és két karatepózba vágott, recés, ízelt láb. Pont olyan volt, ahogy az Exobon lesett Asher hadnagyra. A hálóból könnyűszerrel kiszabadította magát, sőt egy óriási keresztespók hullája esett ki mellőle. Megzavartam az imádkozó sáskát éjjeli lakmározása közben, és a szemébe néztem. Hosszan bámultuk egymást. A neon kialudt. Talán egy pillanat lehetett. Amikor újra bekapcsolt, a sáska feje fordítva volt. Aztán a neon megint elsötétült, majd stroboszkópszerűen villódzni kezdett. A sáska közben forgatta a fejét, de csak akadozva láttam az őrült neon miatt. Rácsaptam a dobozra, a fénycső magához tért. A sáska feje lassan megállt, kissé ferdén meredt rám. A csápjai harci pózban, dárdaként ágaskodtak. Zöld szemei közepén egy-egy fekete folt, mintha be akartak volna szippantani. A győzelem tekintete volt ez. A rágói között a pók testének egyik darabja még ott ficergett. A lábait lassított felvételként mozgatta, mint egy kungfuharcos. Olyan volt, mint egy tanár, aki nem szavakkal, hanem tettekkel sugalmaz. Tökéletesen törékeny volt, de valahogy tudtam, ha azzal erővel és rugalmassággal rendelkeznék, mint ő, képes lennék az egész kiképzőtábort elpusztítani. Persze nem akartam ilyet, hanem inkább úsztam a lenyűgöző varázsában. Nem tudom, hogy miért jöttél ide elém, súgtam neki, nem tudom, hogy miért láttalak meg téged pont itt és ekkor, nem tudom, hogy mit üzensz.

Valami van a szavakon túl, csak figyelni kell. Megveszekedetten figyelni kell.

2.

A BUROKBAN SZÜLETETT

– a fegyverrel végrehajtott gyakorlat alól kibúvók titkos tanítása –

Soha nem volt erős kezem, főleg a hüvelykujjam gyenge és csenevész ma is. Még Körmenden ismerkedtem meg az AK gépkarabéllyal, aminek válltámaszát nem tudtam kinyitni, mert az oldalán volt egy gomb, amihez túl puha volt a hüvelykujjam csontja. Mindenkinek sikerült a rajból, csak nekem nem, pedig én voltam a legmagasabb, azaz én álltam volna a raj legelején a menetben, de mivel béna voltam, később másodiknak sorolt be a tizedes. Erőlködtem, de csak nem nyílt ki a válltámasz, odajött egy másik tisztes is, kivette a kezemből a fegyvert, és könnyűszerrel kinyitotta. Még csak nem is gúnyosan tekintett a tizedesre. Hogyhogy nem bírja kinyitni, kérdezte. Amaz elmosolyodott, és annyit felelt, hogy ennyire kotta. Kottásnak nevezték akkoriban a seregben az izmos embereket. Örvényesen már oldalra nyithatós, válltámaszos AMD gépkarabélyunk volt, amit képes voltam ímmel-ámmal működtetni.

A fegyverolaj illata különös, soha nem feledhető, éppen úgy, ahogy a lőpor szaga sem. Nem undorodtam tőle, hanem inkább kellemesnek tartottam, ahogy a gyerekek néha szeretik a benzinszagot. Nem nagyon értettem, hogy ez a kellemes illat hogyan festheti alá a gyilkológépezet által bennem keltett félelmet és undort. Középiskolás koromban az egyik kedvenc zenekarom az Inner Ligature volt, ami az agresszív hörgés ellenére radikális pacifista ideológiát hirdetett, és amikor a gyakorlótéren üvöltve kellett rohamot imitálni, én az Unlimited Expansion című grindcore himnuszt üvöltöttem. Szóval, Örvényesen már AMD-nk volt, és mentünk harcászatra Tihanyba, ami számomra felettébb meglepő volt, hogy mit keresünk a turisták között fegyverekkel. Az AMD csövének végére adtak nekünk egy alumíniumkupak-szerűséget, ami valamit csinált, csak nem tudom, mit, rá kellett csavarni. És ha jól emlékszem, kaptunk tíz vaktöltényt is. Nem tudom már, hogy mit osztottak ki feladatnak, talán lődözni kellett vaktában. A lőszereimet mások kezébe nyomtam, csak egyet sütöttem el, és inkább sétáltam az erdőben. Hőség volt, gyönyörű, tölgy-, katángkóró- és levendulaillatú nyár.

Egy kisebb patakra leltem, leültem egy sziklára, és figyeltem a szitakötők táncát. Talán éppen a párzási pillanatokat kaptam el, nem tudom. Ott ült a patak másik partján egy társam, aki valamivel idősebb volt nálam, és ő is szitakötőket nézte. A szárnyaik mintha egy buborékot képeztek volna, a testük meg szivárványszínben ragyogott. Néha megnyugodtak, néha pedig inogni kezdtek. A szemük óriási volt a testükhöz képest, és a potrohuk olyan, mint egy-egy kisebb, száraz és csíkos botocska. Arra gondoltam, hogy régen láttam ilyen csodát. Több szitakötőpár násza zajlott a szemünk előtt. Mondtam a társamnak, hogy zseniálisak, és hangot adtam annak is, hogy lenyűgöznek engem, ugyanis nagyon szerettem, és most is szeretek túlozni. A társam csak bólogatott, mintha azt akarná mondani, nem dumálni kell, hanem figyelni. Lenéztünk a félsziget szélére, a Belső-tóra talán, nem tudom. Mindenütt pipacsok, vadvirágok, és bizonyára levendula is. Kalászos növényeken aranylott a napfény. Talán akkor láttam életemben előszőr platinaszőke színt. A többiek kiáltásai és durrogtatásai még hallatszottak, és mi valahogy némán elhatároztuk, hogy lemegyünk a nádashoz. Megtanácskoztuk, hogy el kellene valahol rejteni a fegyverünket, hogy ne kelljen cipelni, vagy nehogy megijesszünk valakit, aki az utunkba téved, de aztán arra jutottunk, túl nagy kockázat a fegyvert kiadni a kezünkből. Elindultunk hát a patak mentén, és a szitakötők egy darabon elkísértek minket, biztos tetszett nekik a fegyverolaj illata.

Ahogy leértünk a kisebb tó partjára, az ösvény vége felé egy pásztorra lettünk figyelmesek. Egyetlen juhval foglalatoskodott, ahogy a távolból láttuk. Mivel az utunkban állt, mindenképpen el kellett bandukolnunk mellette, és át kellett lépnünk az állaton. A társammal egymásra néztünk, és nem tudtuk, hogy mit tegyünk, elkerülhetetlennek tűnt a találkozás. Persze azt is tehettük volna, hogy hátat fordítunk, és elsomfordálunk. De nem volt visszaút. Perzselt a nap, cseppfolyós volt a levegő, izzadtunk és szomjaztunk, a Bocskai-sapkánk alá kezdett bepállani a hajunk, de mindez nem érdekelt minket, meghúztuk a fegyverszíjunkat, majd megközelítettük a juhászt, és köszöntünk neki.

Az ember egyik kezében egy fehér nejlonzacskó, a másikban egy szüretelőkés volt. Figyeltem az ujját és körmét. Dolgos kéz volt, gyászkeretes körmök, napbarnított, ráncos ujjak, és érthetetlen módon, vér. Nem mertünk szólni. Az állat háttal állt nekünk, és a két lába között valamilyen furcsa, bélszerű valami lógott ki belőle. Az első gondolatom az volt, hogy talán valahogy felhasadt a birka, és az ember a sebeit próbálja ellátni. Akkor láttam meg azt, ami a letaposott fűben vonaglott. Mint egy kipukkadt rózsaszín lufi, fényes, nyálkás, mintha lisztes lenne. Kék erek húzódtak rajta, mintha egy villám rajzolódott volna ki, és az egész mozgott, lassan, de mégis kapálózva. Burokban született, nem tudom, hogy meg fog-e maradni, mondta a juhász köszönés helyett. A cimborámmal nem tudtunk megszólalni, csak álltunk ott meredten. Azt sejtettem, hogy ha egy ember fegyveresekkel találkozik, nyilván rájuk köszön, és talán meg is meri kérdezni, hogy mit csinálnak, netalántán őrségben vannak, vagy gyakorlatoznak-e. Az emberünknek ez láthatólag eszébe sem jutott, nem a hatóságot látta bennünk, hanem csak az arra tévedő hülye városi kölyköket, akik csak tátják a szájukat, és meresztik a szemüket. A gépkarabélyokra rá sem hederített. A titokzatos gubó közben rángatózni kezdett, mintha lábai is lettek volna, én magam vissza is ugrottam fél lépést. Meg kell vágnom, mondta a juhász, és puszta kézzel megfogta a lényt, a bicskájával nyesett egyet a burkon, a nejlonra tette. Egy pamacsos, szutykos kobak bújt elő a burokból, és mi megpillantottuk a barika fejét, be volt csukva a szeme, kinyitotta a száját, és rögtön bégetett. Az anyaállat fara megrendült ebben a pillanatban, kirúgott, megfordult, és ő is bégetett egyet. Lehajolt, és nyalogatni kezdte a magzatát, ahogy az igyekezett kibújni a burokból. A szája volt döbbenetes annak a kis lénynek. Leírhatatlan, olyan talán, mint egy éretlen őszibarack, ami a nagyapám kertjében nőtt a fán, csak nem zöld volt, hanem halványbarnás-szürkés. Kinyílt, és megjelent benne egy csöppnyi nyelvecske, teli életerővel, küzdeni akarással, éhséggel és tetterővel. Néztem ezt a kis szájat, és egészen magával ragadott. Hirtelen eltűnt a kiképzés, az egyenruha, a fegyver, a szitakötők emléke, a patak, a nádas és a társam. Én magam sem maradtam ott. Lénnyé váltam, aki valahogy kapcsolatban van egy másik lénnyel, mert általa érti meg, hogy micsoda áldás, hogy ezen a bolygón élhet, ebben a parádéban, ebben a forgatagban, ebben a szingularitásban, ebben a gordiuszi csomóban. Hogy az anyag, a molekulák, az atomok, a kvarkok, a végtelen húrok és még ki tudja, micsodák, mintha egy szabály szerint találnának rá a tudatra, de ez a szabály csak abban áll, hogy valamiféle kötelesség hajt minket arra, hogy levegőt vegyünk, azaz beszippantsuk magunkba a lelket. Hogy megadjuk magunknak arra az esélyt, hogy létezőből megfigyelővé váljunk. Hogy ezt a terhet mennyire tiltakozva, mégis harcosan veszi magára az anyag, azt csak az láthatja, aki megfigyeli a születés misztériumát.

Ateista vagyok, nem hiszek a teremtésben, bár nem tagadhatom, hogy korábban hittem, de valahogy leszoktam a hitről, mert lustaságnak és gyáva dolognak tartottam. De néha elvonási tünetem van, és ez a löket elárasztja a gondolataimat is, hogy mit is jelent az újszülött bárány, hogy mit is hisznek arról a bolygónk legnagyobb részén. Nem tudom magamban tagadni, hogy a lélek különbözik a tudattól, de mégis leválaszthatatlanok egymásról. De le kell szakadnunk a placentánkról, és örökre sírni fogunk utána. Nem csodálom, hogy egyes népek eltemetik a méhlepényt, fát ültetnek fölé, és felnőtt nőket és férfiakat odavezetik, és azt mondják, hogy íme, ez a te csodafád, tapintsd meg a kérgét, és érezni fogod, hogy mit üzen neked az őseredeted. Mi meg kidobjuk a veszélyes hulladékok közé a bölcsőnket, és még sok más gyarlóságot követünk az emberi természet ellen. A kisbárány ezt tanította nekem ott, Tihanyban. Nem szóval szólt, hanem csak bégetett. Amikor lejátszódott mindez, amikor felocsúdtam a sokkból, vagy a sámánisztikus transzból, a juhász csak annyit mondott nekünk, hogy nagy dolgok vannak a világban, fiúk. A társam meg annyit, hogy most már ideje indulnunk, mert vissza kell mennünk. Azzal mentünk.

Egy dolgot azonban elmulasztottam, mert semmi sem lehet hibátlan, és minden szabadság elnyeri a méltó büntetését. A lődözés előtt ugyanis azt mondták a főnökök szúrósan borszagú poénnak szánva, hogy a hüvelyeket becsüljük meg, ha elhasználtuk, és szedjük össze, úgy durrantgassunk. Persze mivel nem voltak meg a töltényhüvelyeim, a feletteseimtől mogorva letolást kaptam, azt károgták, hogy nem lehet rám bízni semmilyen marha egyszerűnek tűnő feladatot sem.

TARTALOM

Előszó

M E N T E M

1. Az imádkozó sáska megpillantása

2. A burokban született