Visky András

Illegalisták

– részlet –

Jelenkor

© Visky András, 2025
© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025
Minden jog fenntartva

A szerző a könyv megírása idején a Térey-ösztöndíj támogatásában részesült.

ISBN 978 963 518 450 7

Miután sokan vállalkoztak arra, hogy elbeszéljék a közöttünk beteljesült várakozásokat, úgy, ahogy reánk hagyták az előttünk járók, mindazok, akiket a kitaszítottság és megbélyegzés egymás boldog és szabad társaivá tett –

Miután nemcsak elmondták, hanem véghez is vitték előttem mindazt, amit a szavak képtelenek maradéktalanul magukba fogadni és kifejezni –

Ámde amit a nyelv nagyvonalúan átenged a húsnak és a zsigereknek, a tekintetek és az érintések, a pórusok és a nedvek emlékezetének –

Mindezeket megfontolva, vállalkozásom veszélyeit mérlegelve, tetszett nekem és helyénvalónak láttam, hogy feljegyezzem azokat a tetteket és tanításokat, intéseket és beszédeket, mondásokat és példázatokat, látomásokat és kinyilatkoztatásokat, amelyek hiányában a reánk hagyott örökséget lehetetlen volna nemzedékről nemzedékre átnyújtani.

Létezik igazság. Feldúlta az elmémet, kitöltötte a bensőmet. Maga alá temetett, mint egy életmentő hógörgeteg. Szabaddá lettem hát véglegesen kitörölni az igazság szót az elmémből, az akaratomból és a szív indulataiból.

Egyedül te ismersz engem, ezért hát neked nyújtom át tanúságaim könyvét.

Vedd, itt van.

Összekarcolt és megfakult üveggolyó, én véstem rá a szálkás jeleket. Nem tartom magamnál tovább. Szétröppent repeszek gyűjteménye csupán, láthatod. Egyenként vettem számba őket. A sorrend a számok tudása, meghajtom magam előtte. Nem állt szándékomban csapdába ejteni az időt.

Tanúságom benned váltja be magát valósággá, amiképpen a te életed énbennem, mindkettőnké pedig, külön-külön s együtt a Hangban, amiből lettünk, és ami elmúlásunkkal nem semmisül meg.

A teljes lényünkkel kiejtett szóban bizonyosan visszhangzik a Lélek.

A Lélek összelélegzés és közös hullámzás.

Fölkelés és lenyugvás.

A Lélek közös futás a tengerparti homokban, egymás kezét fogva.

Gyermekké tettél.

Nevetésed visszhangjai a síromig elkísérnek. Bizonyára nem hagynak magamra testetlen vándorlásaim idején sem.

Küszöbön állok, csaknem teljesen készen.

Nyisd fel a betett könyvet, szegd meg a töretlen időt, lapozd fel hajnaltól hajnalig, bocsásd rá szemed tiszta fényét.

Elengedem, a tied.

Ennyivel bírok, semmivel sem többel.

A szél fúj délre, majd északnak fordul, körbefordul a szél járása, és visszatér oda, ahonnan elindult. Minden folyó a tengerbe ömlik, és a tenger mégsem telik meg, pedig ugyanoda folynak a folyók, újra meg újra oda folynak.

A kitaszítottak kirekesztőkké, a megvetettek másokat lenézőkké, a gyűlöltek megigazult gyűlölőkké válnak. Ha elégtételt kívánnék venni mindazért, ami az előttünk járókon, rajtam és rajtad megesett, a pokol vicsorgó kutyái tépnének szét a szemed láttára.

Kitéptem magam a mások vérével szerzett hitek és igazságok körforgásából.

Nem veszek elégtételt.

Felismertem, hogy az igazság eláll azok mellől, akik megtagadva a gyöngeséget az erőbe vetik bizalmukat. Elvakult üldözőkké lesznek, dicsőséges útjuk szakadékba vezet.

Boldogok, akik éhezik és szomjúhozzák az igazságot.

Boldogok, akik az igazság birtoklására nem törekszenek.

A legjobb védekezés a feltámadás.

Csekély tudás, a semminél is kevesebb. Megelégszem ennyivel. Elférek benne, veled együtt.

Nem köt össze a vér.

Sem a bennünk bolyongó, sem a kiontott.

Nem a vér köt össze.

(Bethánia)

1

Ebben a városban lakott a három szép arcú nővér és szomorú testvérük, Lázár. A szüleiktől örökölt emeletes kőház szobáit osztották el egymás között. A tágas, hűvösen tartott étkezőt közösen használták.

Az országot idegen hadsereg tartotta megszállás alatt, Bethánia pénzügyeit teljhatalmú birodalmi megbízott intézte, a kivetett adót buzgó renegátok gyűjtötték be.

Szegények Háza, ezt jelenti a város neve.

Leghelyesebb, ha így fordítjuk. A mi nyelvünkön ez a fordítás hangzik a legmegfelelőbbnek.

De fordíthatjuk Szegényháznak is, így, egyben. Ez sem helytelen.

Más nyelveken más fordítások érvényesek.

Érintetlen Datolyák Háza, Nárdusolaj Háza, Meddő Fügék Háza és így tovább, sok van még. És mind a szépséges ház szót idézi. A több száz éves fordítási bizonytalanság és vita után annyi azért tudható mégis, hogy valamennyi létező nyelvnek meg kell találnia a neki megfelelő és őt megillető változatot.

Bárhogy ügyeskednénk, csak a saját történetünket vagyunk képesek elmondani, amikor messzi idegenek életét beszéljük el. Amennyiben egyáltalán képesek vagyunk rá.

A nyelvek összezavarodtak, így élünk, a szavak pőrén várakoznak a kimondás küszöbén a hozzájuk tapadó, kérész jelentésre. A jelentések felizzanak, ezer-tízezer-százezer szikra kapaszkodik össze a bensőjükben, fényük az arcodra hull, behatol a lelkedbe, szétfut benned a véráramok hajszálcsövecskéin. Roppant erejével egyetlen pillanatra a föld fölé emel. Mégsem a pillanat szomorú illékonysága, hanem a rebbenő örökkévalóság bizonyossága tölt el.

Valaki rád emelte tengerkék tekintetét.

Engedd szétesni a szikrákat, hagyd, hogy hulljanak csak bele az alattad, körülötted, feletted és benned tátongó sötétségbe. Ne rekeszd el az utat az újabb, készen várakozó jelentések elől. Hagyd szabadon a szót, neked akarja kijelenteni magát, senki másnak.

A három nővér, Mária, Márta és Mária Magdolna, valamint idősebb testvérük, Lázár, nem voltak szegények, de nem tartoztak a város legtehetősebb családjai közé sem. Szerették a nagy társaságot, házuk mindig nyitva állt a városon átkelő, Jeruzsálembe igyekvő és onnan hazatérő zarándokok előtt. Vibráló szellemekkel töltötték meg a házat, a Jeruzsálembe menők a Lélek sóvárgásával és szellemi szomjúsággal, az otthonukba tartók a Templom-hegy megsebző fényeivel és a Szentély békességével.

Szüleik korai halála után a lányok elhatározták, hogy haladéktalanul Jeruzsálembe költöznek. Ez volt minden vágyuk.

Jeruzsálem, Jeruzsálem…!

Pedig jól megvoltak Bethániában, és csak alig tizenöt stadionnyi távolságra laktak az imádott fővárostól.

Tizenöt futamat, ők így szerették emlegetni.

Ha tizenötöt megszorzunk száznyolcvanöttel, megkapjuk méterben a hozzávetőleges távolságot.

Sok felesleges dolgot tudunk, ismételgették kacagva a nővérek a zarándokoknak.

Olyan ez a futamat is, mint a hatodik ujj. Teljesen felesleges – tette hozzá Mária Magdolna, a legszebb arcú hármójuk közül. – Mintha egy még meg sem született nyelven mondanánk, hogy mennyezet.

Ő nevetett a legritkábban, alig észrevehető mosolya is eseményszámba ment. Verseket dúdolgatott, Dávid költő búskomor zsoltárait és Salamon szerelmes verseit szavalta magának. Merészen kiforgatta őket. Megesett, hogy egy váratlan sor, véletlen rím vagy kíméletlen szójáték mélyen a szívébe hatolt. Ilyenkor kigyúlt az arca, mint az esthajnalcsillag.

Aki hallotta kacagni a bethániai Mária Magdolnát, az tudja, mi a boldogság! – terjedt el a szólás a zarándokok között.

2

Nem fordult meg a szép arcú lányok házában, de még Jeruzsálemben sem olyan zarándok, aki találkozott volna valaha Mária Magdolna nevetésének hiteles tanújával.

Vajon miért?

Nincs rá magyarázat.

Talán mert akit a bethániai barna szépség nevetésében részesített, többször nem jött fel Jeruzsálembe. Az előírt évi három zarándoklathoz sem ragaszkodott. A nevetésben bizonyára megtalálta azt, amit keresett. Későbbi korokban Mária Magdolnát nyilvánosan megégették volna.

A lányok minden reményüket a nagy karrier előtt álló fiútestvérükbe vetették, de szerencsétlen Lázár hamar megözvegyült, és úgy elszegényedett, hogy a lányoknak kellett eltartaniuk.

Lázár felesége úgyszólván tisztázatlan körülmények között halt meg.

Ami megmagyarázva azt jelenti: öngyilkos lett.

Nem szült gyermeket, se fiút, se lányt. Nem is ember az ilyen asszony.

Egy napon, házasságuk hatodik évében fölkerekedett, elzarándokolt a Mózes-hegyhez, megmászta a Két kőtábla-csúcsot, kibújt a felsőruhájából, és a szakadékba vetette magát. Csak a felsőruhát találták meg, összetört testéből nem maradt semmi. Sivatagi sakálok és saskeselyűk hordhatták szét a maradványait. De az sem kizárt, hogy az Örökkévaló vette magához, mielőtt a mélység sziklái összezúzták volna. A finom vonalú, hullámmintás ruhát, a megszállók nyelvén tunica, erre a véres alkalomra szőtte az asszony. Mintha a második esküvőjére készült volna. Vegyes szövésű vászonból varrta, festetlen gyapjúból és drága gyolcsból. Amit a Törvény Mózes szigorú hangján tilt meg. Barmodat másféle állattal ne párosítsd, szántóföldedbe kétféle magot ne vess, és kétféle szövetű ruha ne legyen rajtad. Valahogy így. Le is vetette a Két kőtábla-csúcson az asszony. A ruhát és önmagát.

Végzett magával, megölte magát. Véres körmökkel kikaparta a nevét az Élet Könyvéből. Öngyilkosságot követett el.

Egyetlenegyszer viselt, törvényszegő ruháját elégették, nevét nem vették a szájukra többé.

Pedig nem ő volt meddő, hanem Lázár volt magtalan.

Azaz a természetes nemi érintkezésre teljességgel alkalmatlan.

Újabb szóval impotens.

Nem szép szó, szó, ami szó, ráadásul a rohadt megszállóké. De a vélemények megoszlottak. Voltak, akik a potens szóelemet, amely a bírni ige folyamatos melléknévi igeneve, kifejezetten elegánsnak tartották. Árulók mindenütt teremnek, manapság pedig úgy, mint a dudva.

Lázár minden sejtjével gyűlölte a szót. Azokkal együtt, akik a szájukra vették.

A boldog egyesülésre nem is gondolhatott. Ezért hát újra és újra elképzelte. Reggel és este, délben és éjszaka, fürdés közben és az ágyban.

Szülj már! Miért nem szülsz, feleségem? – vonta felelősségre a keserű asszonyt elborult aggyal.

Mézet is ígértél nekem, nemcsak tejet, Lázár! Tejjel és mézzel folyó házasságot. Én meg tőled csak tejet kapok, az is csak érdes kecsketej. A mézedben szeretnék megfürödni, a mézedet kívánom magamba fogadni. De mézed nincs egy csepp sem, szegény Lázár!

Az öngyűlölet emésztette föl a megözvegyült fiatal férfit.

Alig egy év alatt öregedett meg, úgy nézett ki, mint egy nagyra nőtt bogár. Izmai sorvadásnak indultak, fogai kihulltak, a bőre kiszáradt és érzéketlenné vált, hallása kórosan kifinomult. Hallotta, amint szakálla szőrei nagy robajjal hulltak félreeső szobája kövére. Ki se tette a lábát, nemcsak a házból, a szobából sem. Leginkább csak feküdt, az ágyán vagy a csupasz kövön, csontra száradt végtagjaival denevérszárnyú szellemeket csápolt fáradhatatlanul. Közben hangtalanul káromkodott.

Az Örökkévaló ígérte a tejet és a mézet, nem én, jóasszony! Mindent megpróbáltam, láttad. Azt is, ami tilos. A Mindenható mézéből nem jutott nekem, az egyszer szent. Miért szült a világra az anyám? A gyalázat fia vagyok, és az is maradok, amíg élek.

3

A három nővér félelem nélkül befogadta a megállás nélkül vándorló, názáreti illetőségű Yeshua nevű tanítót, noha akkor már a hatóságok minden lépését figyeltették. Besúgók hadát állították rá, Bethániában is találtak szép számmal önkénteseket, hol nem.

A megszállók titkosszolgálata az „Embrió” fedőnevet adta Yeshuának. Az „Embryon” vagy „Embrüon” írásmód is előfordul a „titkos” vagy „szigorúan titkos” minősítésekkel ellátott titkosszolgálati anyagokban.

Szelíd ember hírében állt „Embrió” célszemély, talán ártalmatlan is. Mindazonáltal teljességgel kiszámíthatatlan. Sokan rajongtak érte, levette a lábukról a besúgókat, szájról szájra jártak rövid, de annál hatásosabb beszédei. Gyanús hátterű gyógyításokat tulajdonítottak neki.

Nehéz idők, a biztonságnál nincs fontosabb.

A feljegyzések szerint egy ismert, emberséges hírében álló idegen katonatiszt szolgáját is meggyógyította, akit szélütés ért. Nem maradt épen egyetlen agykamrája sem. Folyt belőle az agyvér, orrán, fülén, szemén keresztül. A szolganép leborulva imádta a vér pogány istenét.

Inkább talán mégis a gyermekbénulás tüneteit mutatta, többen erre esküdtek.

A centurió, mert ebben a rangban állt a kétségbeesett férfi, bolondul szerette a beteg fiút. Mindenüvé magával vitte, a hátán cipelte bőrszíjakból font hálóban.

Lehet szerelemre gondolni. És Platónra, a széles vállúra.

A megszálló hadsereg századosa hálából egy kisebb méretű, de tetszetős gyülekezeti házat, egy igazi bét kneszetet épített a helyi kegyes lakosoknak. Megígérte, hogy megtanulja a nyelvüket. Görögül már tud, felerészben görög származású, a héber már beleköltözött a fülébe. Nagy volt az öröm. De a testvérinek mondott felhőtlen kapcsolat hamar megromlott.

A centurió azzal a kéréssel fordult a helyi vallási vezetőkhöz, hogy az új, alig felszentelt épületben részesítsék házassági áldásban a csodálatosan meggyógyult szolgájával. Felszabadította, nem kényszerből mondott igent, amikor megkérte a kezét. Kérését határozottan megtagadták. Forduljon a Názáreti gyógyítóhoz, javasolták neki, Yeshua bármilyen eretnekségre kapható. Még latinul is képes lezavarni a szertartást ez az istenfattya. Siessen, amíg meg nem kövezik. Mert előbb-utóbb kimondják rá a halálos ítéletet. Őket viszont hagyja békén, szívből köszönik a bét kneszetet, többet ne várjon el tőlük.

A centurió úgy döntött, inkább szeretett lovainak rendezi be a gyülekezeti házat, és megvonja a várostól a további támogatást.

Náhum tanyáján történt az eset, a Kineret-tó partján.

4

Kezdetben Yeshua tanító két utcával arrább, Simonnál szállt meg a legszívesebben, de a házigazda Jeruzsálembe költözött, hogy több időt tölthessen imádott tanítója társaságában, aki maga Yeshua volt. És hogy lehetőleg mindennek a tanúja lehessen, ami körülötte történik a szent városban. Legjobban a humorát kedvelte Yeshua tanítónak, és azt, hogy soha nem ismételte magát. A bölcs, idézhető mondatokat megvetette Simon, a hallgatag Yeshua tanításai rücskösek voltak és karcosak, a befejezést egy finom kézmozdulattal legtöbbször rábízta a hallgatóságra. Tanulság levonására sohasem vetemedett.

Simon leprás, így hívta mindenki, a nevét Jeruzsálembe is magával vitte.

Titkosszolgálati fedőneve is ez volt, „Leprás”. Magával vitte azt is.

Állítólag a megrögzött ateista hírében álló Simont „Embrió” célszemély gyógyította ki a leprából, azaz Yeshua tanító. A „Leprás”-nál nagyokat lehetett inni és enni, a tiszta szívű zarándokokat nem bocsátotta útjukra üres kézzel, a besúgókat veszélyes politikai viccekkel provokálta, amíg el nem pirultak.

Mióta gyógyultnak nyilvánították a papok, tetemes vagyonát pénzzé tette és szolid vigasságokra költötte. Sokan szálltak meg nála, főként a sátoros ünnepek körül. Jobbnál jobb borokat tett az asztalra, a húsokat maga készítette el, csalánszőrrel ízesített pikáns szamárpástétoma az egész környéken verhetetlennek bizonyult. Yeshua tanítónak is ez volt a kedvence. Vörösborok illettek hozzá.

Önzetlen vendégfogadási szokásait fővárosi házában is megtartotta a jószívű leprás, a magasabb árak ellenére.

Nem a vadállatok hordták szét Lázár feleségének a tetemét a Mózes-szakadékban. A ti megszeppent Mindenhatótok szedte össze és vette magához. Ehhez persze illene léteznie. Nehéz egy zuhanó test igazságával bármit szembeállítani, okoskáim – mondta Simon a felháborodott, ám a húsételre szegezett tekintettel inkább csak morgolódó, kegyes zarándokoknak.

Löháim! – emelte fel a boroskancsót „Embrió” célszemély, és színültig töltötte az asztal körül ülők poharát.

5

Yeshua tanító szokatlan körülmények között ismerte meg a három nővért, és átok sújtotta bátyjukat, Lázárt.

Simon leprásnál szállt meg éppen, amikor késő este belépett a házba Mária, elővett egy alabástromtégelyt, letörte a fejét és a magasba emelte.

Mindenki elhallgatott.

Már az is botrányosnak számított, hogy egy egyedülálló nő férfikíséret nélkül, napszállta után belép egy egyedül élő férfi házába. Még jó, hogy fátyollal takarta el az arcát…!

Olyan erős illat töltötte be a házat, hogy mindenki felugrott a helyéről.

Valódi nárdusolaj, egyenesen a Himalája legelőiről származik – suttogták ámuldozva a kegyes kereskedők. – Egy vagyont ér.

Talán inkább tevecirok, amit fogamzásgátlónak használnak az okos nővérek – próbálkozott Karióti, Yeshua stréber tanítványa. A többiek lepisszegték.

Még hogy tevecirok…! Micsoda dilettáns!

Yeshua tanító nem állt fel a székéről, biztatólag Máriára emelte a tekintetét.

A nő odament hozzá, bal kezével finoman magához vonta a fejét, jobb kezével pedig a fejére csorgatta az óarany színű, drága olajat. Amikor végzett, a ruhája alól újabb tégelyt vett elő, letörte a fejét annak is, a tanító lábszáráról combtőig felhúzta a köntöst, és az utolsó cseppig pihétlen lábára öntötte a tartalmát. Majd leborult, kibontotta derékig érő haját, és törölgetni kezdte a férfi bőrén szétfutó olajat.

Még egy vagyon – mondta Karióti, és ájultan esett az asztal alá.

Szemtanúk beszámolója szerint Yeshua tanító a székkel együtt a levegőbe emelkedett.

Mária szó nélkül kifutott a házból.

Csakhogy nem Mária volt a vakmerő látogató, akit a megtestesült szemérem és önzetlenség szentjeként tiszteltek a környéken. Hanem a legszebb arcú nővér, Mária Magdolna. Ő leginkább szabados szerelmi életéről volt híres a városban. A könnyelmű tékozlás sem állt távol tőle, így ismerte mindenki.

Mária Magdolnát a nagy vitát kiváltó esemény után sem látták nevetni a zarándokok. Talán valamivel gyakrabban mosolygott, mint korábban.

Valójában ki öntötte az olajat Yeshua tanítóra? Mária vagy Mária Magdolna? Eldönthetetlen kérdés. A nővéreket hiába kérdezték, ők a Názáretire terelték a szót. Nem az számít, ki tette, hanem hogy kivel.

Mindhiába.

A Mária-pártiak és a Mária Magdolna-pártiak között feszülő ellentét kibékíthetetlennek bizonyult. Az is marad, amíg ember él a földön. Csak abban értettek egyet, hogy nem értenek egyet.

Mária Magdolnát a Mária-pártiak üzletszerű kéjelgéssel vádolták, mindenképpen el akarták kerülni, hogy Yeshua tanítót hírbe hozzák vele. A Mária Magdolna-pártiak Yeshua tanító újabb rejtélyes gyógyítására akarták irányítani a figyelmet, és a vakmerő örömlány azonnali megtisztulására hoztak fel érveket.

Örömlány: szép szó.

Hét ördögöt űzött ki a nőből Yeshua tanító, hirdették, és a tanító nem is cáfolta. Legfennebb hozzátette, hogy bennetek lényegesen több ördög bujkál, mint Mária Magdolnában fénykorában. Legalább hétszer hetvenhét. Amin a Mária Magdolna-párti kegyesek kegyesen nevettek. Nem vették magukra, ehelyett inkább Yeshua okosságát méltatták.

Én nem feküdtem le férfival soha, akibe ne lettem volna szerelmes – mondta Mária Magdolna, ha sejtelmes történetekben gazdag múltja felől érdeklődtek.

Nem értette senki, mit mond.

6

Nem Jeruzsálembe, hanem a pokolba viszlek én benneteket – mondta Lázár a húgainak, amikor Jeruzsálemet emlegették vágyakozva. – Oda költözünk mind, egytől egyig. Ott a helyünk, délibábok után futkosó húgocskák.

Apám halála után kórosan meghíztam, a feleségem halála után kórosan lefogytam. Ki érti ezt? – kérdezte tűnődve, amikor dühe rövid időre alábbhagyott. – Nehogy megválaszoljátok, mert a falra mászom.

Szerette a húgait, mondhatott bármit.

Ha Yeshua tanító betért hozzájuk, Lázár bezárkózott a szobájába, az ajtó elé tolta az ágyat és az asztalt, pokrócot tett az ablakra, és zsoltárparódiákat adott elő a sötétben. Yeshua tanító széket hozatott a belülről eltorlaszolt ajtó elé, ott ült egyedül napkeltéig is akár. Felszabadultan nevetett Lázár tehetséges átiratain. A Bölcsesség könyvét figurázta ki a legnagyobb átéléssel, Salamont pedig házaló szóköszörűsnek nevezte.

Yeshua megtapsolta a produkciót, Lázár könnyeivel küszködve megköszönte a tapsot.

A könnyekkel küszködés jelenetét részletesen kidolgozta Lázár, Yeshua külön megéljenezte, állva tapsolt. És mert Lázár nem láthatta őt, hangosan bekiáltott:

Állva tapsolok, Lázár.

Éljenezhetnél is, Yeshua!

Éljen! Éljen!

Én pedig most a kedvedért még egyszer a könnyeimmel küszködöm.

Lázár nem hazudott, ilyenkor tényleg könnyekkel a szemében állt az eltorlaszolt ajtó előtt. Ezt a tapsot tartotta a legtöbbre.

Művészeti kérdésekben Yeshua tanító hírhedten fukarul osztogatta az elismeréseit, a dilettánsok messze elkerülték, Simon nagy megelégedésére. A „Leprás” sem adta alább, tőle még a megszállók udvari poétái is rettegtek. Több nyelven képes volt kifigurázni a lábatlan verslábakat, botrányt botrányra halmozva.

7

Öljetek meg engem, húgocskáim, ha szerettek – kérlelte sírva a lányokat Lázár. – Én megtenném, ha a feleségem nem torlaszolta volna el előlem az öngyilkosság útját. Hagyjuk, úgysem érthető. Tiszta tudattal fogyok el, ez a büntetésem. Jól ki van találva, mindenesetre.

A szobájában találtak rá a nővérek végül, a kövön feküdt, virágzó vadcikóriával volt beborítva fényes bogárteste.

Napokkal korábban több alkalommal üzentek az árván maradt nővérek Yeshua tanítónak, hogy siessen, ha még élve akarja látni a barátját.

Yeshua tanítót meglepte, hogy Lázár barátjaként tartották számon. Megtelt a szíve örömmel. Sietek, húgocskáim, üzente, de mire a Sharon-alföldről Bethániába vitte az útja, Lázár már több napja halott volt.

Szépen bepólyálták a nővérek, illatos balzsamokkal viszont nem kenték be a testét. Tiszteletben tartották Lázár utolsó kívánságát. A pólyákba is nehezen ment bele a fivérük, micsoda hülye szokás.

Pólyák! Csecsszopó vagyok én?! Semmiképpen sem akarok visszaszületni ide – hajtogatta sistergő hangon, amikor már csak a karját tudta mozgatni.

Mária jól kisírta magát, és megkönnyebbült.

Mária Magdolna az Énekek éneke szerelmes sorait dudorászta, mint mindig, amikor hatalmába kerítette a kilátástalanság érzése.

Márta szíve megkeményedett, és hangosan megátkozta a születése napját, mint Jób.

Költözzünk Jeruzsálembe, megfojt ez a szemforgató kisszerűség. Én eltartalak benneteket, amíg még jó karban vagyok – mondta Mária Magdolna a lányoknak.

Végezd el a gyászmunkát, Márta! – parancsolta meg neki Karióti, aki titokban szerelmes volt a lányba. – Értelmes nőnek tudtalak, aki mindig megtalálod a megoldást.

Egy üres, gyalázatban fogant élet, ez jutott szegény Lázárnak. Nem emlékszem, hogy felnőtt férfiként egyetlen rövid pillanatig boldog lett volna. Nagyon jó volna tudni, kinek a szégyene vajon ez az egész? Valakinek vállalnia kellene a felelősséget Lázár értelmetlen életéért.

Vond vissza, ostoba, lesújt rád az Ég.

Kivételesen hülye vagy te, Karióti! Azt hiszed, hogy az Örökkévalóval nyereséges üzletet köthetsz?

Amikor Bethániába érkezett, Yeshua tanító első útja Lázár sírjához vezetett. Mártát találta ott egyedül, a sír bejáratánál ült, mint aki attól fél, hogy valaki ellopja a fullasztó melegben oszlásnak indult testet.

Be akarok menni a sírba – mondta Mártának Yeshua tanító.

Menj csak, már nagyon bűzlik. Van hely bőven, ne aggódj – közölte Márta. – Felőlem ott is maradhatsz, amíg a világ és két nap. Egyedül Lázárral nem tudtál kezdeni semmit, rongyos csodaember. Elhányom magam.

Segíts – kérlelte Yeshua tanító.

Sokat kínlódtak, amíg sikerült annyira elmozdítaniuk a bejáratot lezáró követ, hogy Yeshua tanító be tudja préselni magát a sírboltba.

Márta köszönés nélkül magára hagyta, és hazament.

8

Kora hajnalig bírta magában tartani a titkot. Felkeltette a nővéreit, mindent elmondott nekik.

Bement Lázárhoz?

A családi sírboltba?

Nem vártad meg, hogy kijöjjön?

Még mindig ott lehet?

Induljunk! – mondta Mária.

Rohanjunk! – mondta Mária Magdolna.

Gyertek már! – nógatta őket Márta.

Lobogtak mind a hárman a bethániai napkeltében, mint az eszementek. Arra sem szántak időt, hogy felkössék a hajukat, az előírások szerint. És ahogy a kötelező szemérem diktálná.

A két férfit a sírban találták. Yeshua tanító mélyen aludt. Minden erejét elvette a Bethániáig futva megtett út, és az erőfeszítés kudarca.

Ne ébresszétek fel! – intette csendre Mária a lányokat. – Végre kipiheni magát szegény.

Mária Magdolna behajolt a sírba, és elkiáltotta magát. Meg se hallotta nővére tiltását.

Ébresztő, hétalvók!

Hangja ugyanúgy visszhangzott, mint gyermekkorukban Lázáré, amikor a szüret első napján, hajnalok hajnalán éles fejhangon felköltötte őket. Izgatottan ugrottak ki az ágyukból, mintha fivérük felszólítása egy csapásra kiűzte volna szemükből az álmot. Kapkodva megmosdottak, tiszta ruhába bújtak, és beléptek a fürtökkel teli, nagy kőkádba, hogy kitáncolják a szőlőből a mézédes vért. Édesapjuk kivételes gonddal különítette el a lányok lába alól kifolyó mustot, a legfinomabb bort ebből készítette. A korán haló apák rajongásával szerette a lányait.

Nem volt a szüretnél boldogabb napjuk egész évben.

Most kiáltsunk mind a hárman – unszolta őket Mária Magdolna. – Ne legyetek gyávák!

Ébresztő, hétalvók!

Olyan jól sikerült, hogy kitört belőlük a kacagás. Hiányos öltözetű, halálra vált szellemeket láttak futkosni a sírok között, egymást hibáztatva hangosan szitkozódtak. Mint akiket a hajnali, tiltott szerelmi együttlétek közben zavartak meg. Tisztára, mint a megszállók rossz bohózataiban.

Elsőnek Yeshua tanító mozdult meg. Nagy nehezen felült, megpróbálta kidörzsölni az álmot a szeméből.

Azon tűnődött, hogy ki lehet ez a fiatalember, aki a jobbján alszik ebben a vicces hálórékliben.

Bárhogy próbálta, sehogyan sem tudta összerakni a tegnapi napot: a hosszú futást a döglesztő napsütésben, Márta kíméletlen szemrehányásait, a kínlódást a nehéz kővel, nem szólva a nyomasztó vereségtudatról. Jobb mélyen hallgatni felőle.

Másnapos volnék? – merült fel benne a gyanú.

Nem, az lehetetlen, hiszen mindenre világosan emlékszem.

Ébresztő, hallottad…! – mondta enyhén ingerülten Yeshua, és rázogatni kezdte a mozdulatlan testet.

Lázár felült, tapogatózva nyújtogatta előre a kezét, a fejére tekert pólyától nem látott semmit.

A lányok visítozni kezdtek, segítőkész emberek futottak oda. Biztos megint a lányainkat erőszakolják a betolakodó hadsereg katonái.

Lázár! Hát te vagy az!? Na tessék! Gondolhattam volna! – kiáltotta Yeshua tanító, és letekerte barátja fejéről a múmialétől átitatott vásznat.

Ezek a rémes pólyák, Uramatyám! Mintha pisis gyermek volnék, esküszöm! Hiába könyörögtem, felejtsétek el a pólyákat, lányok…! Ráadásul egy vagyonba kerülnek…

Gyere, menjünk innen, gyűlölöm ezt a helyet – mondta Yeshua tanító. – Nem tudtam rendesen kipihenni magam melletted.

Horkoltam, azt akarod mondani?

Dehogy, dehogy, sőt. Egyáltalán nem lélegeztél, és ez a síri csend rémálomból rémálomba hajszolt.

Nehogy elmondd!

És ez az émelygés…! Mintha egyedül ettem volna meg vacsorára egy egész bárányt.

Mindig a leprás bazsalikomos receptjei járnak a fejedben, Yeshua.

Az már igaz.

Na gyere, ne vedd a szívedre. Segítek felállni – biztatta Lázár a barátját.

Az jó lesz. Indulnom is kellene már tovább – mondta Yeshua tanító.

Jövőre Jeruzsálemben – mondta Lázár.

Ezt most kinek mondtad?

Neked.

Nekem aztán nem. Én máris oda indulok. Simon vár ebédre.

A halál sem tud kiigazodni rajtad – mondta Lázár.

Rajtad se nagyon, azt meg kell adni.

Bárány?

Biztosan. Most van a szezonja.

Mennek veled a lányok is?

Jönnek.

Megyek én is.

Akkor induljunk.

9

Eddig tartott a tanítás – fejezte be Szentéletű Ferenc.

Az ország minden sarkából jöttek a zarándokok meghallgatni a beszédeit. Nem mozdult senki. Hosszú hallgatás után így folytatta:

Eljött az óra. Ne rémüljetek meg attól a tűztől, ami azért támad közöttetek, hogy megpróbáljon titeket. Ne csodálkozzatok, mintha valami meglepő dolog érne. Menjetek békével. Jövőre a Mennyei Jeruzsálemben!

A kijáratot civil ruhás ügynökök nagyobb csoportja szállta meg. A hallgatóság minden tagját egyenként lefényképezték, és rögzítették a személyi adatokat. Ujjlenyomatokat vettek.

Csendben zajlott le minden, senki nem tanúsított ellenállást. Szentéletű gyermekei felsorakoztak mögötte, mint valami testőrök.

A többi gyerek kacarászott, tintás ujjaikkal figuráztak egymásnak.

Szentéletű Ferenc maradt utolsónak, mellette állt Könyörületes Júlia. Legkisebb gyermeküket a karjában tartotta. Magához szorította, mintha tőle várna segítséget. A család nem jött ki a teremből. Tudták, hogy az ügynökök be fognak menni értük, és az életük egészen új fordulatot vesz.

A civil ruhások bezúdultak a terembe.

Egyikük, rangban vélhetően a legmagasabb, felolvasta románul a letartóztatási parancsot. A helyiség légterében még élénken hullámozott Szentéletű Ferenc hangja, a Lélek szikrái leereszkedtek a civil ruhás katonaember arca elé, megragadták a hivatalos irat szavait, és a magasba emelték valamennyit.

A tiszt ámennel fejezte be a felolvasást, nem tudván, mit cselekszik.

Ámen! – vágta rá Könyörületes Júlia.

A felolvasás alatt Szentéletű Ferenc teljesen megőszült.

A gyökérhagymák felől kúszott fel a fehérség a hajszálakon, mindenki látta.

Könyörületes Júlia átadott Ferencnek egy bőrtáskát a három rend fehérneművel és a tisztálkodási kellékekkel. Az utóbbi hónapokban mindenüvé magukkal vitték. A civil ruhások megvárták, amíg elköszönnek egymástól.

Könyörületes Júlia magához húzta Ferenc fehér fejét, és beletúrt a vadonatúj hajba.

Hófehér? – kérdezte Szentéletű Ézsaiás próféta szavával.

Gyapjúfehér – válaszolta Júlia Ézsaiás próféta szavával.

Ezen most nem fogunk hajba kapni – mondta Ferenc.

Júlia felnevetett.

Amikor elengedték egymást, elvették a Szentéletűtől a táskát, és megbilincselték. Két fiatal ügynök karon ragadta. Elindultak a hátsó kijárat felé.

Hova viszik? – kiáltotta utánuk Könyörületes Júlia.

Kérdésére nem jött válasz.

Már csak a hátukat látta, amikor rávette magát, hogy megszólaljon.

Unde îl duceţi?

Ennél hosszabb mondatot nem tudott románul összerakni. Kezdő volt, de tanulékony, tudta, mire számíthat. Mintha nem is kérdő mondat szakadt volna ki belőle. Elragadják a férjét, nyomtalanul eltűnik, levéltári feljegyzés sem marad utána. Olyan az ember, mint a lehelet, napjai, mint elfutó árnyék.

Mégis, kinek a lehelete?

Ez itt a kérdés.

Hova viszik.

A hatósági emberek egyenszabású, sötétkék konfekcióöltönyt és vastag gumitalpú, fekete cipőt viseltek.

Úgy világított közöttük a férje, mint egy virágba borult olajfa.

(Örökség)

10

A szájra adott csók olyan, mint a villámcsapás. Fehér fény cikázik keresztül a testeden, megráz, felébreszti szunnyadó öntudatodat.

Kiégeti belőled a hazugság képességét.

Halálra sebzi a húsodban bujkáló gyávaság démonát.

Megszül magának.

A szájcsókig a kolozsvári imádott professzoraim, apám és testvérbátyám mint megannyi hazugságvizsgáló gép jártak-keltek körülöttem. Annyiféle ember élt bennem, azt sem tudtam, ki beszél, amikor megszólalok. Poligráfok meredtek rám minden irányból, olajtól fénylő csápjaikkal kutakodtak bennem. Ha valaki a szemembe nézett, a hajszálaim tövénél gombostűfejnyi forrás fakadt fel. Milliónyi jéghideg gömböcske.

Koponyámon sötét hajrengeteget viseltem, legyek büszke rá, mondták a lányok, ritka tapintású selyem, meg lehet őrülni tőle. Azt senki nem tudhatta, hogy időről időre megtelik a szorongató félelem apró csillogásaival. Nem láthatták a parányi, árulkodó fényeket.

Hazugságnyirok, mellébeszélés-váladék, csúsztatásnedv: így hívtam.

A nagyváradi börtönben nyírtak kopaszra, az ítélethirdetés reggelén. Mintha meztelenné váltam volna. Nem maradt semmi rejtegetnivalóm.

Sejtelmem sem volt, milyen a minden álságtól, megfeleléstől és megjátszástól mentes ember. Nem hittem, hogy létezik ilyen. Ha mégis, alaposan ellentmondana a törzsfejlődésnek.

Nyugodjak bele, nincs ilyen, soha nem is volt, még az Édenkertben sem – mondta Ágnes. Nevetve legyintett.

A Sebes-Körös partján sétáltunk, magas, kövér gyomok között. A Cion-zsinagógánál ereszkedtünk le a Kossuth utca járdájáról, akkor fogtam meg először a kezét. Ágnes megcsúszott a nedves fűben, lába kifordult a sarujából. Ölelő karomban kötött ki. Sokáig nem engedtem el, ő sem engem. Egész testében remegett. Ő még gimnazista volt, én elsőéves joghallgató Kolozsváron, a Ferencz József Tudományegyetemen. Nagyratörő szándékaim voltak a lánnyal. Megindultunk a Garasos híd irányába, a lemenő nap fényében sütkérező vízisiklók menekültek előlünk a vízbe. Ágnes, Salamon Shira Ágnes, így hívták teljes nevén, gyönyörűségesen sikkantott. Nem tudtam eldönteni, hogy félelmében teszi, vagy véletlen szülte, bár szépen megkomponált ölelkezésünk hatása alá került.

Boldogság nincs, csak kötelesség. Ebben az egy mondatban összegezhetném apám intelmeit. Megtalálni a magunk kötelességét, és teljesíteni, maradéktalanul, akár életünk árán is. Ennyiből áll az ember élete. Az élete árából. Nincs magasabb rendű hatóság, sem az Égen, sem a Földön, ami ennél többet követelne tőlünk. A szerelem kötelesség.

Amikor észrevettem, hogy meztelen a lába, önkéntelenül ölbe vettem és magamhoz szorítottam Ágnest. Villámgyorsan szájon csókolt.

Fekete, göndör haja elállt hosszúkás, okos kobakjától, repülésre készen. Három évvel járt alattam, ő a frissen koedukált zsidó gimnáziumba, én a rettenetes Körös-parti Főreálba.

Felnézek rád – mondtam neki, amikor a Schlauch-kertben szembejött velem. Mire ő ellentmondást nem tűrő játékossággal felszólított, hogy álljak fel a padra.

Felálltam, elém állt.

És most? – kérdezte.

Még mindig – mondtam a magasból. – Felnézek rád, Ágnes.

Akkor nézzél, Szép Lukács – felelte.

Azt hiszem, hogy a válaszommal együtt bújt szívébe a szerelem. Ugyanaz, ami a mellkasomban és a gyomromban gomolygott.

Van valami bennem, ami nagyobb, mint én. Érzésnek hívni kevés, erőnek rémületes.

Neked Shira vagyok, hagyd az Ágnest. Gyáva név, nem véd meg semmitől.

Akkor még nem tudtam, hogy Shira, mindenki Ágnesnek szólította.

Én megvédelek, Shira.

Kikacagott.

Mintha sportos teste minden izma egyszerre lüktetett volna. Fejét a vállamra hajtotta, a nyakamba szuszogott.

A Bémer téri terembe járt párbajtőrözni, hetente háromszor, a szabadszájú Melchner Sándor vívómesterhez. A színház előtt vártam rá, a bal oldali oszloppár mögött rejtőztem el. Nem akartam a többi lánnyal találkozni.

Szobát foglaltam magunknak a Fekete Sasban – mondta Shira. – Menjünk.

Magunknak. Szíven ütött ez a mindaddig ismeretlen többes szám.

Még mindig a Garasos hidat bámultam, addig talán el bírtam volna vinni, gondoltam. A szállodaszobától, a puszta szótól reszketés fogott el. Sejtelmem sem volt, mi az, hogy szállodaszoba. Shira bőrének borókaillatát fogom érezni mostantól, ha közelembe férkőzne a boldogság nevű káprázat.

Ébernek kell lennem, nehogy valaha magamhoz térjek ebből a szédületből.

Shira leugrott az ölemből, elindult a szálloda irányába. Nem vette vissza a saruját, a fűzőjénél fogva a kezében lóbálta. Meztelen talpa alatt meghajoltak a méregzöld füvek. Lassan emelkedtek vissza, engem vártak, hogy a lány nyomába eredjek.

Kiléptem a cipőmből… … …

Tartalom

(Miután sokan)

(Bethánia)

(Örökség)

(Egri község, Szatmár vármegye)

(Tanítás a szerelemről)

(Az ünnepi beszéd)

(Tükrös ház)

(A nászéjszaka)

(Boldog Jakab)

(A felsősófalvi tűzvész)

(Temetés)

(Az Én és a Vagyok)

(Filozófusok pere)

(Gyáva embert szeretsz)

(Mahler és Mozart)

(Szent Sebestyén)

(Fényezőműhely)

(Két szó)

(Felmenők)

(Embert ölni)

(Dej)

(Chivu)

(Doftanai Evangélium)

(Szóra bírni a szót)

(Az utolsó szó jogán)

(Jó emberek)

(Védeni)

(Karczagi tanár)

(Égi világosság)

(Jeremiás)

(A közbenjáró)

(Gritta kvesztor és Rîmneanţu főbiztos)

(Judit lefejezi Holofernészt)

(A történet)

(Példázat a barátságról)

(Égitest)

(A diktátor)

(Vérvonal)

(Vadul Ungurului)

(Óceán)

(Sem férfi, sem nő)

(Párizs)

(Nagypéntek)

(Mărgineanu)

(Tanítás a boldogságról)

(Jákob és az angyal)

(Térdre!)

(Lapparentosaurus madagascariensis)

(Koronatanú)

(Francia kabaré)

(Richárd rabbi álma)

(Yvette Guilbert homíliája)

(A per)

(Vadhús)

(Bor)

(Egy)

(A kéz)

(Mózes)

(Az arc története)

(Magduca)

(Fogadás)

(Az első beszéd)

(Karácsony)

(Tanítás az eltévelyedésről)

(A legkisebb tanítvány)

(A kivégzés)

(Földi maradványok)

(Némasági fogadalom)

(A Törvény kapuja)

Újdonságaink, eseményeink,
valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Nagy Boglárka
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Felelős szerkesztő Nagy Boglárka
A szöveget gondozta Ruttkay Helga
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
Borítótervező Féder Márta

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
Elektronikus könyv Nagy Lajos
www.ekonyv.hu

ISBN 978 963 518 450 7

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL