Cser Kovács Ágnes

Zárvatermők
kertje

– részlet –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta.

Copyright © Cser Kovács Ágnes, 2022
ISBN 978 963 468 342 1

Ez volna a halál szaga? Elhullott állatok mellett érezni ilyet. Mint mikor száraz gallyal piszkálgattuk a döglött galambot az iskola udvarán. A macskám is ilyen büdös volt, amikor kitolták a műtőből, mert hét év után úgy döntöttem, ideje ivartalaníttatni, ha azt akarom, hogy életben maradjon. A mellső lábán tályog, gennyes, dagadt. Puha füle felhasadt, az oldalán sebek, vágás, karmolás nyoma. Hiába, fizetni kell a szerelemért! Megszédültem, a sálat az arcom elé húztam, hogy ne kelljen éreznem ezt a szagot. Csak a padlót nézem, ronda kincstári linóleum, ragacsosra száradt rajta a fertőtlenítő, mellettem műanyag papucsban egy beteg megy el, vézna lábfej, lassú léptek, mintha már nem is élne itt senki. Kettesével veszem a lépcsőfokokat, el kell érnem a mosdóig. Belököm az ajtót, talán nem kellett volna ennem. De a hányás, az jó. Jó lehet.

Hány éve is nem láttam? Egy, másfél. Akkor tavasz volt, most kora ősz. Hétfő délelőtt. Nincs órám. Egyetlen órám sincs. Tavaly ilyenkor elmentem abba az étterembe, hosszú évek után kierőszakoltam egy futó láthatást. Róma, így hívták. Kék ingben volt. Világoskék vasalt ingben, az ujját feltűrte, ahogy mindig. Vékony csuklóján az a régi óra. Mosolygott, látszólag örült nekem. Azt mondta a pincéreknek, igen, ez a szőke nő őt várja, és kért egy kávét. Olyan vékony volt, szinte átlátszó. A szemei még kékebbek, mint ahogy emlékeztem, kézfején kicsit vöröses a szőr, nyáron mindig kiszívta a nap. A haja kifogástalan. – Hogy kerülsz ide? – Egy hülye konferencia – válaszoltam neki kurtán. – Semmi különös. Berzsenyi – röhögtünk. – Ezen a helyen mi más? A jobb kezével tartotta a bal karját. Erő nem volt benne. Azt mondta, semmi baja. Nemrég volt kontrollon, jók az eredményei, egészséges újra, mint a makk. Valósággal lógott a karja. Gyerekkoromban, a szárszói múzeumban láttam József Attila ingét üveglapok közt fellógatva, akár egy kisfiúé is lehetett volna. Ahogy a vonat áthajtott a karján, levágta azt. Az ingen a vérfolt, a szakadás. Nem hasad tovább. Rágyújtott, és lassan fújta a füstöt, tudtam, mire elnyomom a csikket, ő már az autóban ül, és talán évekig nem látom megint. Próbáltam megjegyezni a vonásait. Látszott rajta a fájdalom. És az erő. Mindent túlélt. Abból az autóból nem jött volna ki senki élve, aztán az a rengeteg műtét, sínek, vasak, titán. Legyőzte azt a kurva kórt is. Hónapokig volt élet-halál közt, kivágták az összes nyirokmirigyét, hogy ne rágja szét a testét a rák. Gyorsan elnyomta a cigit, és a lányáról kezdett beszélni. Hogy gitározni tanítja, meg angolra is jár. Nem akart hallani senkiről, nem kérdezett rá senkire. Valójában én érdekeltem a legkevésbé. Tanítok, mondtam neki. Az egyetemen. Mindig erre vágytam, szeretek ott. Nem kérdezett vissza, nem is szólt többet, tekintetével már a pincért kereste, és felállt. Megöleltük egymást, a válla, karja, akár egy kisfiúé, a bal élettelen volt, erőtlenül lógott alá. Kikísértem a kocsihoz, azóta nem láttam. Még a születésnapomon sem hívott fel soha. Vagy harmadikán vagy ötödikén, de negyedikén soha.

Mindegy most már, nem vagyok gyerek, nem vagyok már kislány, émelygek, és be kell mennem azon az ajtón. Az orvos nem várakoztat, betessékel és leültet. Magam alá húzok egy széket, felém hajol, a térde hozzáér az enyémhez. A szemembe néz, és azt kérdezi, hol a francban voltam eddig. Nem értem, mit akar tőlem. Émelygek, és nem bírom az orvos tekintetét. Jöjjön velem, mondja, átkísér egy másik szobába, a gépe monitorján röntgen- vagy CT-felvételek, nem is értem. Sok sötét folt, amőbaszerű árnyékok, világos mezők, mint valami gomolygó füst, csontok, bordák, talán egy gerincoszlop, a másik szeleten mellkas képe. – Nézze! – mondja, és a gép elé tol. – Ez itt egy speciális fajtája. Pancoast, ez a neve. Ránőtt a mozgatóidegre a tumor. Látja? – kérdezi, és egy tollal mutogat valami foltot a képernyőn. Mi közöm ehhez az egészhez? Hol volt maga eddig? Csak ezt hajtogatja. Megőrülök a hangjától. Pancoast, pancoast, pancoast. – Hát nem érti? Egy ilyen évek alatt nő oda. Hogy nem vették észre? Hogyan? – Kinyithatnánk az ablakot? Az orvos vizet hoz. – Húsz éve nem láttam, illetve tavaly, de akkor is csak fél órára, egy étteremben, mondta is, hogy erőtlen a karja, vékony és vizenyős a bőre, kirajzolódtak alatta az erek. Ha szabad, lefeküdnék, mert menten elájulok. Mire magamhoz térek, az orvos egy ápolónővel beszél, igen, mondta már, hogy az apám a 231-es szobában van. Kísérje be hozzá a hölgyet!

Vajon akarja, hogy idejöjjek? Vagy inkább a lányát várja. Gabriella, így hívják. Amikor megfogant, az apám épp a második kemót kapta. Az anyám mondta is, te, az a gyerek tuti, hogy nem az apádtól van. Ezt kérdezte az előbb a doki is. Hogy hogy lehet ez. Biztosan összekevert a lányával. Kísérje be a hölgyet! Én vagyok az a hölgy. Az orvos valószínűleg nem értette, hogy lehet egy ötvenes férfi gyereke ennyi idős, fiatalabbra számított, majd azt kérdezte, az a lány, a betege lánya, aki a hozzátartozók rubrikában szerepel, hogyan foganhatott meg a kezelés kellős közepén. Erről maga mit gondol? Ezt kérdezte. Nem gondoltam semmit, nem is válaszoltam. Az ajtó előtt az ápolónő megfogta a kezem. – Két hete lehet hátra, maximum egy hónap. Búcsúzzon el tőle!

Láttam egyszer egy filmet, a feltámadt Jézus gyolcsba tekert testét mutatták, ahogy szállt ki belőle a lélek, a gyolcs lassan elvesztette feszességét, és akár egy lufi, leeresztett. A test eltűnt, a hófehér drapéria ott maradt. Csak egy hajas fej látszik a párnán, néz ki az ablakon, oldalra fordul, a többi vézna csont a takaró alatt. Kis madárka. A haja dús, pont, mint az enyém. Az ágy szélére ülök, megnézem a táskámban a cigarettát. Hoztam, még jó, hogy nem felejtettem el. Megsimítom az apám karját, ő pedig rám néz. Gabikám, mondja, és valami kutyáról kérdez. Furcsa neve van, nem emlékszem erre, pedig mintha már hallottam volna. Azt mondom, jól van. És hogy az anyám is jól van-e. Mit mondhatnék erre? Jól. Fogalmam sincs róla, hogy a gyereke anyja éppen hol és hogy. Nem is érdekel. Apám a sarkot nézi, és azt mondja: – Te is látod, milyen szép fényes, jaj de gyönyörű, nézz oda, Pici, milyen fények, ó, Pici, nevetnem kell! És nevet. Anyámat hívta így, az első feleségét: Pici. Aztán hanyatt fekszik, megitatom. A bal kezét egyáltalán nem tudja használni. A hideg víztől kitisztul az agya. Azt kérdezi, hogy kerülök ide hétfőn délelőtt. Hogy nincs-e órám. Így. Órám. – Nincs órád? A világ legtermészetesebb módján forgatja a szót a szájában. Komolyan néz, a szemembe, láttam már ilyennek. Nincs, mert a dékán nyár végén behívatott mondom. – Kirúgott, mi? – Ki. – És te azt hitted, azért hív, mert kapsz végre egy rendes állást? – Azt. – Nézd azt a fényt! Felállok, és a táskámba túrok a cigi után. – Nem kell. Nem tudom elszívni, már nem esik jól. Gyere, húzd fel a zoknimat, sétálni akarok!

Soha nem öltöztetett fel, a cipőmet sem kötötte be, állatkertben sem voltunk együtt. Egyetlenegyszer jött értem az oviba, két köves gyűrűt hozott magával. A karjába csimpaszkodtam, ő pedig a kígyóbőr tárca csatos kis zsebéből előhúzta a kincseket. Egy zöld és egy sötétlila köves vékony karikagyűrű volt. A vékony ujjamra húzta a zöldet, jobb volt, mint egy eljegyzés. Szövetség. Szökdécselve mentünk haza. Máskor a boltba kísért el, akkor már nagyobb voltam, és beszélgettünk, Jézusról meg a Római Birodalomról, politikáról vagy miről, egy kőhajításnyira Ausztriától, a nyugati határszélen. Ha hazajött, benzinszaga volt, a kantáros piros munkaruhában járt mindig, alatta sárga póló, ahogy a kút emblémáján is lehetett látni. Sárga kagyló piros háttérben. Amikor anyám lefektetett minket, és éjjel tizenegy körül kaparászást hallottunk, tudtuk, apánk nem találja a kulcslyukat, babrál a zárral. Kiugrottunk az ágyból, rá a kilincsre, ott állt előttünk, ha kócos volt, tudtuk, ivott. Más lett a hangja. Rengett a ház a veszekedésüktől, de most nem akarok erre gondolni. Zoknit keresek, meg is van, a gondosan összehajtogatott ruhák tetején. Illatosak, puhák, a házirend nem ad útmutatást zöld szvetterek és puha zoknik elhelyezésére. Ha ivott, rosszul volt. Ilyenkor hajnalban kiosontam, fogni az apám fejét, hányt. Nem bírta az italt, ledugta az ujját, mert égett a gyomra a sok erjedt sörtől. Trikóban, alsógatyában és zokniban ölelte a fajanszot, ha kifáradt az erőlködéstől, ráhajtotta a fejét a kagyló hideg peremére. Lefeküdt, és nem sokkal később azt üvöltötte: Pici, hozzál lavórt! Anyám a húgommal feküdt a nagyszobában, kirohant, feltépte a háló ajtaját, és hozzávágta a lavórt, amiben este még a zoknikat áztatta.

Felemelem hát a takaróját, látom, elbóbiskolt. A kék pizsamája kifogástalan, érzem az öblítő illatát, élére vasalt, szerethetik ott. Háromszor körbetekerhetném rajta a nadrágot, olyan vékony. A lábainak csak a csontjait érzem, ahogy hozzáérek. A bokáján átlátszó a bőr, kékeszöld erek, szép, hosszú lábfej, körmei levágva, ápolt, mint mindig. Régen is mindössze hatvankét kiló volt, most negyven sincs. Óvatosan felhúzom rá a zoknit, jéghideg a lába, mindkét kézfejét a mellkasán nyugtatja. Mosolyog és motyog, hülyén röhögcsél, talán álmodik. A bordái magasra emelkednek, a hasa beesett. – Kéne hoznod egy tévét – mondja végül, nézhetnék meccset meg ezt-azt. – Hozok – válaszolom, és átölelem, hogy fel tudjon ülni. A lábait gyengéden eligazgatom, a talpa feszesen a földön, mégis, mint a fészkéből kihullott fióka. A bal oldalát alig érzi, mondja. Simogatom, nyomogatom, dögönyözöm, a mutató- és a hüvelykujjam közé fogom a vállcsontját, félek, ha erősebben érek hozzá, apám eltörik. Szórakozottan dudorászik, dödörög, így szokta a gitárral is. Két kezével markolja a kórházi matracot, minden maradék erejével azon van, hogy megfeszítse a hátát. Hallgatunk. Nem tudom, elmondjam-e neki, hogy gyereket akarunk. Hogy mit szólna hozzá. Egyáltalán tudja-e még, ki vagyok. Feltépi az ajtót az orvos, köszön, csak látni akarta a betegét. Hogy jól telik-e a nap, és bevette-e a gyógyszereket, meg hogy hat-e a diclofenac. Apám azt mondja, tramadol jobb lenne, az jobban üt, nevetgél az orvossal. Mielőtt kimenne a doki, megérinti a vállamat: – Jól van, csinálja csak, jót tesz neki! – Mit szól a feleségemhez, doktor úr? – nevetgél apám. – Ugye milyen csinos?

Aprókat lépünk a folyosón. Amikor hátrasimítja a haját, olyan, mint régen. Mindig is sétálni akartam vele, belekarolok jobbról, apám a bal tenyerét a zsebébe rejti. Úgy megyünk ott, mint a szerelmesek, menyasszony és vőlegény, de legalábbis, mintha az oltárhoz. Ha lett volna olyan vonulós esküvőm. Elképzelem, ahogy szórják a lábunk elé a sok halvány rózsaszirmot. Leültetem a kékcsempés fal mellé, fogjuk egymás kezét, hallgatunk, közben érzem, hogy azonnal pisilnem kell. Talán ez is jó. Reggel az émelygés, most meg ez a sürgető inger. Pár percre hagyom magára, és mire visszaérek, hűlt helye. Berohanok az egyik kórterembe, egy másikba, a következőbe, a betegek azt mondják, nem látták. A folyosó másik vége felé veszem az irányt. – Anyu, Apu! – épp jön ki az egyik kórteremből, és kótyagosan motyorászik. Ahogy visszaérünk a szobába, a nagyanyámat tárcsázom. Be kéne jönnie. Mindjárt indulnak, mondja, a nagyapám már öltözik, hozza a kocsit, várjam meg őket, kéri.

Azonnal elaludt, még a köntöst sem tudtam leszedni róla. Nézem a sarokból. Figyelem ezt a szép arcot, a vastag ajkait, a dús haját, a vékony nyakát az ádámcsutkával. Kicsit nyitva a szája, szélesek a felső metszőfogai, az enyém is pont ilyen. A baleset után, amikor magához tért, azt suttogta: – Letört a fogam, nézd! Anyámnak ömlött a könnye. – Nincs semmi baj! – válaszolta. – Meg tudják csinálni, szép lesz megint. Az orvosoknak fogalmuk sem volt, lábra tud-e állni valaha, vasakra verték, súlyok húzták egyenesre a lábát, a gerincét összecsavarozták. Kínjában egy éjjel odacsapta a bal karját a kórházi éjjeliszekrény üveglapjához. Azt hitték, csak a bőre repedt fel, de másnapra feldagadt, be kellett gipszelni. Nem volt egyetlen ép rész sem a testén. Anyám kitartóan simogatta, lemosdatta törölközővel, csókolta az arcát. Az új férje közben lent várta a kocsiban.

Nézem az apámat, látom a pótolt fogát, tényleg jó lett. Senki sem mondaná meg, hogy csináltatta. Az ujján félig lecsúszva a pecsétgyűrű, benne a gravírozott monogram: NM. Érettségire kapta a szüleitől. Őket várja. Apu, Anyu, mondogatja, ha fölébred. Nem tudom, akarom-e látni, ahogy a gyönyörű nagyapám megáll az ágy mellett, vagy hogy jó-e, ha nagyanyám féleleme kiül az arcomra. Mégsem mozdulok. Figyelem az órát a falon, ahogy mozdul a másodpercmutató, klitty-klatty, nincs már sok hátra. Nem érzek fájdalmat, bőgni sem akarok. Képtelen vagyok elhinni, hogy nem látom többé az apám.

A nagyanyámat várom. Tudom, hogy készül, pattanásig feszült figyelemmel koncentrál, mire lehet szüksége a fiának. Ha sugarat vagy kemót kap, erre, ha csodával határos módon élve szedik ki egy rommá tört kocsiból, arra. Egyszer használatos borotvára, kis törölközőre, meleg zoknira, húslevesre cérnametélttel, fájdalomcsillapítóra, jégzselére. Mindent tud. Mindent eltesz, magával visz. Kész a csomag, nagyapám köti a cipőjét, hozza a kocsit a garázsból, nagyanyám szeret ilyenkor egyedül maradni a tükörrel. Az arcát krémezi, átkeféli a haját, előtte gondosan kendőt kanyarít a nyakába, halványsárga csipkével. Hogy ezt a kis semmiséget gyerekkoromban hogy imádtam! Sose adta nekem, meg a flitterekkel kirakott aranypapucsot sem. Harminchatos volt, mire nagylány lettem, kinőttem. A nagyanyám még mindig őrzi, kíváncsi vagyok, kinek mondja majd, kiérdemelte azt a külföldi vackot. Előveszi a vörös rúzst, és akkurátusan kifesti a száját. Régen mindig ugyanazt a márkát vettük neki ajándékba, arany csomagolás, bordázott kupak, és volt egy száma is, ő volt a négyes. Ha négyes nem volt, kísérletezhettünk akárhányassal, nem volt jó. Azóta mindig megveszem neki a legjobb márkát, variálom: névnapra ezt, szülinapra azt. Felkeni, de soha nem mulasztja el megjegyezni, hogy a négyesnél jobbat még nem gyártottak. Most is épp készül, megfesti magát, mintha csatába menne. A halálra készül, csak nem a sajátjára. A telefonban sem kérdez semmit. A felső ajak közepétől halad a széle felé. Egyetlen határozott mozdulattal rajzolja meg előbb a bal oldalt, aztán a jobbat. Az alsót vastagabbra húzza, összeszorítja az ajkait, és csücsörít. Nézi magát. Az anyát látja, aki 1954. június 16-án megszülte a fiút. Kicsi volt, mindössze két kiló, nagy feje volt, és vézna lába. De élt, nem menekült a méhéből idő előtt, nem jött rosszkor, pont jókor volt jó helyen, az anyja méhében, sárgás ragyogásban. Erre gondolt most, a könnyei már rég elfogytak. Lement a lifttel, beszállt a kocsiba, a férje a kórházig gurult vele, ahhoz a kórházhoz, ahol közel hatvan éve megszülte a fiát.

A sarokban nyomkodom a telefont, nincs üzenet. Nézem a nagyanyám fiát, halkan szuszog, nyugodt az arca, jól betakartam. Az ajtóban szinte hangtalanul jelenik meg a nagyapám, egyenesen a fia ágyához lép, a vállára teszi a tenyerét, pont oda, ahová a tumor nőtt. De ők még nem tudják. Nem tudják, mi az a Pancoast. Észre sem vesznek engem. Nagyanyám lerakja a csomagot, és széket húz maga alá, a fia homlokát simogatja. Szelíden ébred. A többi olyan, mintha lassítva volna. Csak fél szemmel követem az eseményeket. Mindketten a beteg fölé hajolnak, cirógatják, mint egy újszülöttet, nehogy kárt tegyenek benne.

Egyikük sem sír, nagyapám arca kisimult, végre megérintheti a fiát. Az elmúlt években egyáltalán nem látta. Az a nő nem engedte, szokta mondani, de arra soha nem gondolt, hogy a fia felnőtt, és oda megy, ahová akar. És ő akart. Régebben sokat ült náluk a harmadikon, a konyhában, a radiátor mellett, nagyanyám kinyitotta az ablakot, hadd cigarettázzon a fia. Ilyenkor meggyújtotta a tűzhelyt, a gázrózsa kéken világított, állította, ez közömbösíti a füstöt. Micsoda hülyeség, röhögtünk. Beszélgettek a gyerekről, problémákról, műtét, szűrés, kontroll, ki kell fizetni a kocsirészletet, a felújítás miatt meg ott az a hitel. A nagyanyám pénzt adott, gondosan összehajtogatva, borítékban. Külön még valamennyit a gyereknek. Egykor az anyámmal is így csinálta. Mikor már nem volt a menye, akkor. Nézem most őket, mintha egy oltárképet, két oldalról a fiuk fölé hajolnak, a gyerek ott középen, a zizegő szalmán. Hogyan is temethetné el egy anya a fiát?

Nem szólok, csak veszem a táskám, és megyek. A doboz cigit az asztalon hagyom, az apám borotválkozó csomagja mellett, nagyanyám úgyis eldugja, ha megtalálja.

Harmincnégy évesen, doktorival, tíz év az egyetemen, voltam főszerkesztő, tolmács, személyi asszisztens, beszélek három nyelven, országos díjakat nyertek a hallgatóim. Itt ez a borzalmas bűz az orromban, ahogy kifordulok a pulmonológiáról. Jólesik a hűvös szél. A nagy platánok árnyékában sétálok el a kocsihoz. Ha tehetném, Stinget hallgatnék hazáig, ordítva, bőgve, sajnáltatnám magam, hogy mekkora egy szar vagyok valójában. Vagy Cesaria Evorát, a Sodade-ot, Quincy Jonest, Charlie Parkert. Laird Baird, jó kis szám. De a kocsi lejátszója bedöglött, pont a harmincharmadik születésnapomon. Azt hittem, ennél már nincs lejjebb. Tudtam, hogy ki fognak rúgni. Az a rohadt kurva kicsinált. Már júliusban látszott, hogy nem lesz egy szál órám sem szeptembertől. Az intercity-professzornak heti hat, az összeférhetetlen, savanyú ötvenes picsának nyolc, a szobatársamnak négy, de hát ő szakfelelős, órakedvezménye van. Nekem nulla. Üres közepű nulla. Gondoltam, ilyen nincs, ez nem lehet. Össze is kapartam néhány órát más tanszékekről. Egészségtan, kommunikáció, rekreáció, szóvivői ismeretek. Röhej. Pedig azt gondoltam, az ötszáznégyes szobából visznek ki tepsiben a temetőbe. Láttam magam a kék blúzban, ősz hajjal, ahogy a halálom előtti hetekben egy fényes gyöngysorral a nyakamban a képzés, az oktatás fontosságáról beszélek egy pulpitusnál, mint Judi Dench az Iris című filmben. Idéznék Borgestől, meg Jausstól, és felolvasnék a Száz év magányból. Vagy az Anna Kareninából. Igen, Iris asszony az oktatás jelentőségéről fog beszélni. Nagy taps, majd csend lesz. A műveltség nem tesz boldoggá, mondja Judi Dench, a szabadság sem. Állnék ott a pulpitusnál, nyakamban az istenverte lánccal. Gyöngysor. Pont, mint a filmben. Eljönnének a hallgatóim, a témavezetőm és persze az összes idióta kollégám. Az is, akinek még egyetemi végzettsége sincs magyarból, de azért egyetemen tanít. Nagy varangy, egybenyakú, tokaszalonnás, a hájas seggű, aki feltűri a farmerja szárát. Rohadék. Bele tudnék pancsolni a pofájába.

Beállok a ház elé, rá a kavicsra, feltépem az ajtót, ez jó jel, már megint pisilnem kell. Le kellene zuhanyoznom, de inkább beülök a kádba. A hasamra teszem a tenyerem, és lebukom a víz alá. Imádom ezt a kádat. Elég széles. Az első házunkban – háznak hívtuk, pedig csak egyetlen szoba volt, meg egy jó nagy fürdő, régi vaskáddal – hosszú percekig kellett folyatni a vizet, mire átmelegedett. De szerettem azt a házat, hat évig éltem ott. Az volt a gyerekszobám. Talán nem is a férjembe szerettem bele, inkább az otthonába. De ha ketten ültünk a kádban, állandóan a hátamba állt a csap, a fenekemet meg szúrta a dugó. Már akkor tudtuk, ha egyszer elköltözünk, középen lesz a csap meg a lefolyó is. Így is lett. Most finoman engedem a hasamra a vizet. Sylvia Plath meg Joyce Carol Oates is ír erről valahol. Hol is? Már nem emlékszem. Akkor voltam igazán önmagam, amikor a kádban ültem. A hasamban kis kaparászás. Ha most megfogant, nem tudom, mi lesz. A férjem elvett egy tévést, most meg egy csóró bölcsész a felesége. Klassz. Csinálnom kell valamit. Írhatnék egy könyvet. Valami lúzerballadát, csomó hiábavaló életről. Nő volna mind.

Vagy a kiszáradt folyókról, látom magam előtt a szikes földet, itt-ott egy-egy csomó elszáradt fű, remeg a levegő a forróságtól, ilyen lehet a méhem. Nem él. Vagy az apám. Él. Ki tudja, meddig. Ha meghal, talán lesz egy fiam. Elképzelem valahogy az apámat. Ilyennek, olyannak. Néha erős és fiatal, máskor kövér, kopasz, jó szappanszaga van, vagy piszok marad a körme alatt. Felemel, és a bajusza megszúr, amikor puszit ad. Jó ruhákban jár, puha bőrcipőkben, csillogóan fényes selyem nyakkendőt köt a tükör előtt. Hülyeségeket gondolok. Azt gondolom, hogy szőrös és rövid a lába. Volt egy ilyen szerelmem, egy különös lyukszerű mélyedés volt a mellkasán, a combján meg egy hosszú forradás. Imádtam ezeket a sebeket. Mindent, ami fogyaték, hiány, csúfság, hiba, makula. Ahogy kifehéredik a bőrön egy érdekes csík, a többi meg lebarnul a napon. De ez a kis heg fehéren ragyog. Télen meg rózsaszín, lila. Megduzzad. Csókolgatni vágyom. Lehetne ilyen a fiam. Ilyen az apám. Végigvágták a testét, a hátát a karambol után, a két combját. Arra a zacskóra gondolok, amit a baleseti sebészeten mutatott ujjongva. Hosszú lapos vasak voltak, úgy emlékszem, titán, meg egy marék csavar. Ezt szedték ki belőle. Besípolt volna a reptéren. De ő nem repült soha. Arra csak az anyám vágyott.

– Ide írja be az adatait! – mondja majd az ügyintéző a munkaügyi központban. A legutóbb sem volt annyi rubrika, ahány végzettségem. Azt mégsem írhatom, hogy körülöttem mindenki hülye, félreértés történt, a főnököm egy skizofrén idióta. Kikecmergek a kádból. Most csináljam, vagy később? Van még egy a dobozban. Hetesével veszem őket. Nem, nem szabad. Ha nem vagyok az, megint a sarokban töltöm az egész délutánt. Jó lenne egy cigi, de mi van, ha mégis. Nem gyújthatok rá. Az a kibaszott Pancoast is a cigitől nőhetett az apám bal karjának egyik mozgatóidegére. Pancoast, Pancoast, Pancoast. Mégis meg kellene csinálnom. Feltépem a fürdőszobaszekrény ajtaját. One step.

A fiamnak, úgy képzelem, tömpe az orra, mint a férjemnek, kicsit barna a bőre, kreol, mondhatnám, a herécskéi lilásak, óriási szája van, ordít, fején vöröses hajcsomók, szemét összeszorítja, kis kezecskéivel utánam nyúl. A mellemre teszem, és azonnal szopni kezd. Boldogan fekszem, alul ég, minden békés, édeskés szag terjeng, a fiam szíve dobog a szívemen. A jógaórára gondolok. Ha egy pár ölelkezik, mondta az oktató, a szívük pont összeér. Nekem a fejem szokott a férjem szívénél lenni, egészen pontosan a fülem. Attilának hívom majd. Tűzfoltot látok a tarkóján, a vállát a mutatóujjam és a hüvelykujjam közé fogom. Megtapogatom, nincs-e ott a tumor. A lábfeje vékony.

Felállok a vécéről, a mosógéphez lépek, torkomban dobog a szívem, ránézek a lakmuszra, egyetlenegy rózsaszín csík húzódik rajta. Nem vagyok terhes. Szikes sivatagi föld maradtam, kinőnek belőlem és azonnal elszáradnak a fűcsomók, émelygek, azonnal rágyújtanék, de a cigit az apám kórtermében hagytam. Beülök a nappali sarkába, hátam az egyik könyvespolc szélének tolom, így jó lesz, összehúzom magam, mintha az anyám méhében lennék, és sírok, ordítok, csapkodom a parkettát, a taknyom és a nyálam is folyik, ráz a hideg, érzem, hányni fogok. Hányok, hánytatom magam, ahogy az apám a bulik után. Ledugom az ujjam az ínyvitorlámat piszkálom, de csak nyáladzom, habos vizet húzok le a vécén. Gyereket akarok, egyetlen kibaszott gyereket. Olyan nagy kérés ez, bazmeg? Egy gyerek? Kint csicseregnek a madarak. Minek örülnek ezek a kurva verebek? Se gyerek, se állás, se pénz, se semmi. Az apám sincs. De ő legalább nem is volt.

– Mivel szeretne foglalkozni? – kérdezi majd az unott ügyintéző. Mivel is, mivel is… Eddig egész életemben olvastam. Ha anyám apámmal veszekedett, vagy a barátnőivel vodkázott a konyhán, kimásztam az ágyból, mondtam, hogy maradjanak csöndben, reggel matekból írunk. Nem hagyták abba. Fejemre húztam a párnát, hogy ne halljam, de hallottam minden szót, a röhögést meg a kis sikongásokat, ahogy gyantázták egymást a stokedlin ülve, a szomszédunk felesége mutatta, hogy kell cukormázat főzni, nyúlós cucc lett belőle, csak náluk ez nem selyemcukorrá dermedt, a bikinivonalra kenték, a lábukra, hónaljba. Nem tudtam aludni, olvastam. Mindent, ami a polcon volt. Kis polc volt, hamar elfogytak a könyvek. Zalatnay Sarolta meg Cicciolina életrajza, egy focis könyv Végh Antaltól és egy kötet Teleki Pál öngyilkosságáról, ott volt a Lázadás a Bountyn, a Moby Dick meg még néhány limonádé. A Gyermek születik, a Lady Chatterley szeretője meg az Elfújta a szél és a Ditte, az ember lánya. Aztán beiratkoztam a könyvtárba. Ruttkai Éváról kértem egy könyvet. Mondták, hogy az csak a felnőtt részlegen van. Ott kezdtem hát az olvasást, nagyjából negyedikes voltam. Nem lesz gyerekem. Legalábbis nem most. Most nem. Forgathatom ezt akárhogy is. Most ez van. A nincs.

Ebből nem tudsz megélni, de legalább van tébéd, mondaná anyám. Álláskeresési járadék, három hónap, vajon mire elég? Építsek új identitást, brandeljem magam a neten, készítsek önelbeszélést, írjak motivációs levelet, hívjam fel az összes ismerőst, kérjek egy fél kávéfőző állást egy kisváros alpolgármesterétől? Órákig várok, a nő mellettem sóhajtozik, csípős izzadságszag az egész teste. Lehet, hogy fürdeni sem tud, nincs víz a szobájában, kint lakik egy parkerdei bódéban, ahol fűtés sincs. Sajnálni kezdem, jobban, mint magamat. Nem tudok arrébb menni, mert egy cigányasszony a három lányával jött, pedig csak egynek kell állás. Itt az egész pereputty, az ajtóban egy szakállas pasas ácsorog, a ruhája csupa festék, aztán egy nő, aktatáskával, csinos, ki van zárva, hogy munkát akar. A szokásos beszélgetés, töltögetem a papírt, kedvetlenül írom az adatokat. Igen, augusztus végén. Behívtak, nem, nem kaptam kinevezést. Hát, már megint, igen. Az ügyintéző kedves, halkan kérdezget, kellemes a hangja, olyan, mint egy óvónő. Elmondom neki a történetet, biztosan nem érdekli, de meghallgatja. Kicsit könnyebb. Nem kell izgulni, mondja, nem közvetít ki árvácskát ültetni a Fő térre, elég ciki lenne, ha jönnének a hallgatóim. Nem is beszélve a nézőkről. Tudja, tévéztem. Emlékszik rá, mondja az ügyintéző, szerette, a mamájának fel is vette akkoriban a műsoraimat.

Amíg rögzíti az adataimat, kicsit várnom kell kint, visszaülök a helyemre, a székem előtt egy taknyos zsebkendő, egykedvűen rugdosom. Rossz itt a levegő, de nem vagyok terhes, hát ne is émelyegjek. De émelygek, és iszonyúan fáj a torkom. Odanőtt valami. Egy tumor. Tumorom van. Két oldalról nőtt a nyelőcsőbe. Holnap elmegyek orvoshoz. Ahhoz a gégészhez, akinek olvastam a névtábláját nemrég a belvárosban, az jó lesz. Ez a nő mi a kurva anyját ír ennyi ideig a gépbe? Biztosan elment kávézni. Bekapcsolja a vízforralót, talán a három az egyben kapucsínót szereti. Bent én is azt szoktam inni, gyorsan megvan, és semmi hatása. A taknyos zsepit a szék alá rúgom. Nem hiszem el, hogy rezeg a telefonom. Nem keres senki napok óta. És ha a nagyanyám hív, hogy az apám meghalt? Mégiscsak előveszem, fővárosi szám, nem mentettem el, de megismerem, a kiadó az. A legjobbkor. A szerkesztő azt mondja, jó sztorik, de muszáj megdolgozni a szövegeket. Kéri, hogy csak hidegen. Ilyeneket mond. Egyáltalán nem tudok figyelni. Hogy mi a baj? Azt kérdezi, mi a baj? Az apám éppen… Ó, sajnálom, higgye el, szörnyen sajnálom, de ez szörnyen sürgős. Az óvónőnek odakanyarintom a nevem, igen, kávézott, nagy mázas bögréje van, rénszarvassal. Nyilván a karácsonyi céges ajándékozásból maradt. Imádnék egy ilyet. Harminc évig egy helyen dolgozni. Biztonságos szerződéssel, év végi prémiummal, anyanapokkal, meló nyolctól négyig, aztán a gyerekért busszal az oviba, kis vacsora, kis tévé, kis alvás. Mindenki így él.

A pert azért elindítom. A kurva anyjukkal szórakozzanak ezek, bazmeg! Rohanok le a lépcsőn, magam mögött hagyva a hagymaszagú, dagadt nőt a csimbókos hajával, a cigányasszonyt, a palit a festékes gatyában. Munkám az van, csak állásom nincs. Megcsinálom ezt a kéziratot, nem nagy ügy, csak szavakat rakosgatok egymás mellé szép sorban. Ez is jobb, mint árvácskát ültetni a Fő téren. Kis ásóval gubbasztanék a padkán, miközben jó hangosan rám köszönne egy csapat vihorászó lány, jó napot tanárnő! Mások meg összesúgnának a hátam mögött, ez itt az a csaj a tévéből. Élőben öregebb, de a tévében sokkal kövérebbnek néz ki.

Évtizedeken át jártam haza este, éjjel, hajnalban, de délelőtt tízkor soha. Utálom a home office-t, úgy élek majd, mint aki gyesen van, megkeverem a rántást, kikapcsolom a mosógépet, mert lejárt, és beírok két passzust a gépbe. Jó lesz ez, végre elmegyek arra az időpontra is. Le akartam mondani, de ha egyszer magától nem lesz gyerekem, csináltatni kell. Elő a sárga cetlit, rajta a szám. Reprodukciós intézet, lombikprogram. Tárcsázom a számot, felveszi egy édes nő, a Klárika. Igen, pontosítsuk az időpontot, reggel fél tízre kell ott lenni, a tanár úr arra kér, vigyem el hozzá a leleteket. Na, abban nem lesz hiány, túl vagyok mindenen. Ittam grapefruitmag-kivonatot, szedtem Bromocriptint, csalán- és diófalevélből főzött teát, ligetszépe olajat, egy csomó biorezonancia-kezelésen is voltam, bemérettem a házat, Hartmann-vonal és vízér. Leragasztottam a parkettát. A macskám folyton felkaparta. Járt hozzám természetgyógyász, rózsakvarcot tett a hasamra, látott jósnő és médium. Az aurámat is megnézettem, pszichológusnál is voltam. Az anyámmal és az apámmal való kapcsolatom rossz, fel kell dolgoznom, a gyerekkorom traumatizált, és nem fogadom el a nőiességemet, ezt mondta. Fizettem vagy tizenötezret, hogy háromnegyed óra hallgatás után a nő azt mondja nekem: tudja, ezt magának kell megoldania. Én csupán kérdéseket teszek fel. Elmentem meditálni, agykontrollra, családállításra, elvonulásra, női energetizáló csoportterápiára, kocogok és jógázom. Tartottam lékúrát, étkeztem elválasztva, szénhidrátmentesen és vegán módra. Közben mindenki szül, mindenki terhes, mindenki hány és hízik, sportszeletet fal kovászos uborkával. Csak én nem. Pedig a férjemmel csináltuk mindig, mindenhol, aztán napokat vártunk, pont ekkor, pont akkor. Mértem hőt, néztem nyálban felszaporodott sószemcsét cuki kis mikroszkópon, ha kivirágzott a lencséjén a páfrány, indulhattunk szeretkezni. Feküdtem hanyatt, hason, emeltem a lábaimat az égre, gyertyáztam. Így beszéltem hozzájuk: gyertek a mamihoz, cukikáim. Gyertek, gyertek, mert mire anya leszek, megvénülök, ráncos leszek, és büdös, a szőr mindenhol kinő a testemen, a talpamon, az orrom és a felső ajkam között, a fülemben és a szám belsejében is fű nő majd. Ősz, vastag, kicsit hullámos szőr. Tele lesznek vele a porszívó sörtéi.

Ezt mind nem mondom el Klárikának, ahogy azt sem, hogy még soha nem vetéltem el. El se jutottam odáig. Átfújták a petevezetékeimet. Egy idióta nőgyógyász a pinám elé ült, míg a két talpammal a vállamon megtámaszkodva majdnem elrúgtam magamtól a pasast, annyira fájt. Megállapította, hogy van egy törés a bal vezetéken. Amikor az első lombikom volt, a fővárosban, csak nézett a centrum vezetője, hogy ébren csináltam végig. – Aludt, drágám? – kérdezte. – Nem, ébren voltam. – Itt altatásban csináljuk – mondta, és újra belemélyedt a rövid protokollba. A professzor asztalán egy nagy kövön két rézteknős állt, épp fölmásztak a tóból, legalábbis így képzeltem. Csak nyomtam, nyomtam az injekciót, 3×5 volt az adag, napi tizenöt injekció, aztán vérvétel, vizsgálat, ultrahang és az a rengeteg várakozás. Egy hétvégi adag hatvankilencezer, két hétre négyszázezer, alig győztük. A férjem mintát adott. Belökték egy helyiségbe, alul be lehetett látni, a folyosón várakozók nézték a lábát. Bekopogtam, azt hittem, segít, ha ott vagyok, de nem így volt. Kizavart. Bordó-fehér kockás koszos, töredezett kő, egy priccs, néhány gyűrt pornóújság a Megasztár egyik kiesettjével. Hülye picsa, gondoltam, de hátha jót tesz a férjemnek. A tévés barátom kezembe nyomta a Szerelem a kolera idején-t. – Olvass, hallgass zenét! Progeszteron, ösztrogén, Decapeptyl, ICSI, szedercsíra meg mittudomén. Felejtsd el ezeket. Olvasd a Garcia Marquezt, ő mindent tud a szerelemről – ezt mondta. Hülye fasz. A szexből nem lesz gyerek, hát nem tudja? Bassza meg mindenki!

Végigcsináltuk a lombikot. Ráment a gatyánk és a házasságunk. Egyre nagyobb adagokat kaptam, hátul a fenekem fölött, a csípőlapátokon is túl van egy szép mező, jégvirágos. Az összes csaj segge, akár Dél-Amerika vízrajza. Kék csíkok kanyarogtak a bőrük alatt. Kivirágzott az én csípőm is. Azt mondják, az az igazán szép nő, akinek ott két kis lyuk van, azok a Vénusz-gödrök. Pedig a végén már a férjem barátja adta be az injekciót. Fogorvos, úgy szúr, mint senki más. A férjem bevállalta, hogy ezúttal ő adja majd be, a barátja azt mondta neki, úgy kell csinálni, mint a dartsot. A kis faszukkal játszadozzanak dartsot.

Ha nem sikerül, egyszerűen csak megjön a menzeszem. Ők széttárják a karjukat, ez most nem sikerült, jöjjenek vissza három hónap múlva. De amikor elaltattak, és leszívták a sejteket, nem ezt mondták, amikor egy vékony kis pipettán a méhembe vezették az embriókat, nem ezt mondták. Azt mondták, meglesz, és ébredéskor két édes kis blasztociszta mikroszkóp alatt felnagyított képét nyomtatták a hasamra. Rajta volt a nevem. Sírtam, mutattam a férjemnek, látod, ez itt a fiam, sőt fiaim. Attila és Mihály, Mihály lesz a másik, a kis Misu. Rossz lesz, és szeplős, meg vörös, hullámos a haja. De nem lett. Mindkettő kitapadt. Így mondják, kitapad, ha nincs beágyazódás.

Megvan az új időpont. A leleteim, akár egy halom akta, kartoték. Benne a szemfenékvizsgálat eredménye és a kép az agyamról. A hipotalamusz miatt elküldtek CT-re is. Amikor a gyógyszerekért mentem, meleg nyár volt, így strandpapucsban szálltam fel a vonatra. Már Győrnél esni kezdett, tudtam, a budai gyógyszertárig villamosozni kell, onnan még egy kis kaptató. Talán megy papucsban. Ment, de nem sokáig. Mikor odaértem szarrá ázva, azt kérdezte a gyógyszerész, hoztam-e az injekcióknak jégakkut. Sokáig nem bírják ebben a melegben. Nem hoztam, felhívtam a kórházat, azt mondták, semmi baj, jó a mélyhűtött borsó. Egy óriási textilszatyorral vágtam neki az útnak, elcsúsztam, és akkorát estem, mint a ház, egy ampulla eltört. Bőgtem a boltig, csak egyetlen zacskó borsója volt a nőnek, a másik spenót. Gondoltam, nem lehet ebből baj. Villamos, vonat. Kicsit elbóbiskoltam. Valami csepegésre ébredtem, a vállam csupa zöld maszat, azt hittem a fülemből folyik valami, vagy hogy leszart egy madár. Akkor jutott eszembe a spenót. Ez vár hát rám újra. Nem baj, Klárika, nem baj, ha ezt nem tudod. A hüvelyemből is ilyen híg lé folyik, hol nyákos rózsaszínes, hol zöld, máskor túrós habos. A kádban szoktam kiöblíteni. Kis kagylót formálok a tenyeremből, a hüvelybemenethez tartom, és erősen koncentrálva összehúzom a gátizmomat, felszippantok egy kis vizet, majd kinyomom azt. A víz tetején hínár, tejsav, gyanta, megolvadt spenótlé. Egyszer láttam egy gyönyörű filmet nőkről, a Fekete-tenger partján, bent a vízben szültek. Öröm volt az arcukon, teljes felszabadultság, sőt, extázis. Gyönyörű volt. Elképzeltem magam ebben a fodrozódó áradásban. – Igen – mondom Klárikának, – ott leszünk. Igen, pontosan. Felkészültünk. Hát persze.

Bekapcsolom a laptopot, amíg fő a kávé, a gép is magához tér. Új az e-mail-címem, az egyetemi levelezésemet azonnal letiltották. Nem látom többé az anyagaimat, kivontak a forgalomból. Megjött a levelem. Azt írja, néhány szöveget átnézett, olvassak bele. Aztán mondjak véleményt, ha kell, nyúljak hozzá, dolgozzam át kicsit. Vagy nagyon. Lementem az egészet egy mappába. Kézirat_szerkesztés. Tulajdonképpen mindegy, melyik fájlt nyitom meg először.

Zöld iskolai íróasztalt húztak a székem elé. Rajta egy pohár víz, olvasólámpa, hamutartó. A bizottság velem szemben. Négyen voltak, ha jól emlékszem. A dagadt, zsíros hajú, bajszos pasas ült középen, az inge kigombolva, halszálkás szürke öltönyben. A többi fehér köpenyben. A legszélsőn sötét garbó. Az egybeszabott, hátul cipzáras ruhámat vettem fel. Elég rövid, azt hiszem, úgy éreztem, oldalról kilátszik a combom. A frizurám talán rendben, divatos mazsolakonty, és egészen a köldökömig lóg a bőrláncom, azzal a nagy fényes medállal. Minek tettem fel, nem is tudom, talán, hogy elegánsabbnak tűnjek. Ezek előtt? Minek? Felelőtlenség. A ruhán a sok furcsa geometrikus minta szélesít kicsit, de nem is baj, vékony vagyok, anyám mindig azt mondta, vaságyastól negyven kiló. Kilakkoztam a körmöm, biztosan észrevették, nem szoktam így járni, elég feltűnő lett, és elrejteni sem tudom a kezem, ügyetlenül és hiába matatok ezen az átkozott asztalon, keresem azt a kis hamutartót.

– Rá akar gyújtani, elvtársnő? – kérdezi a nagydarab. Bólintok, a szék támlájára akasztott táskámból előveszem a cigarettám. Senki nem ad tüzet, kénytelen vagyok magam meggyújtani. Nagyot slukkolok, mélyen leszívom, aztán lassan fújom ki a füstöt. – Kérem, válaszoljon a kérdéseinkre!

Majd elsüllyedek szégyenemben, nem tehetek róla, hogy még a lepedőről is felszedem. Akárhányszor szeretkezek a férjemmel, azonnal teherbe esek. Szinte mindennap akarja, hazaér a munkából, megfürdik, eszik, beszélget velem kicsit, a hírek után szeretgetni kezd a paplan alatt, simogatja a testem, megérinti a mellem, és percek alatt rám mászik. Csókolózunk, ő mindig illatos, szép, a vállai erősek. Alulról ölelem át, a két karommal, a tenyeremmel a széles lapockáit simogatom. Belé kapaszkodok. Szőrös a háta, ahogy cirógatom a bőrét, felizgul, belém hatol, én pedig a derekára kulcsolom a lábaimat. Lassan mozgunk, azt ígéri, mielőtt jönne, kiszáll, nem akarja, hogy újra terhes legyen az ő egyetlene. Magamhoz húzom, és még mielőtt megtudnám, milyen a valódi gyönyör, megrándul a férjem teste, hörög, sóhajt, a nevemet súgja, kifújja a levegőt, elernyed, teljes súlyával rám nehezedik. Szinte összeroppant, nem érzem a csípőm, és alig kapok levegőt. A forróság a méhembe kúszik, elzsibbadok, a rémülettől hideg verejték lesz az egész testem. Félek. Félek, hogy újra teherbe esek. Mindenki tudta, hogy a férjem befolyásos ember. A pártnál nem nézik jó szemmel, ha valaki nem tartja meg a terhességét. Károly jó pozícióban dolgozik, igazgató, gyakran szerepel az újságban, nemrég a híradóban is volt, amikor valami delegációt fogadott Egyiptomból. Hoztak neki egy cipőt, fonott mintás sötétkék mokaszinszerűt, ott tartja fent dobozban az előszobaszekrényben. Még a lábán se volt. Idegennek érzi magát benne… … …

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás
Felelős kiadó Mészáros Sándor

Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia aki a kötet
szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum
Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda
Hrapka Tibor Ordódy Tamás
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 342 1

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font Licence