© Baráth Viktória, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla és Fehér Zsanett munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-34-6

Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Első tánc, 2016

A főnök, 2017

Egy év Rómában, 2018

Igazság 1–3., 2018–2019

A főnök 2., 2020

Első tánc (bővített újrakiadás), 2020

Orosz rulett, 2020

Egymás szemében, 2021

Már csak 9 hónap, és találkozunk! – Napló életed legcsodásabb kihívásához, 2021

Szabadon 1–2., 2021–2022

Bűnösök közt, 2022

Ártatlanok, 2023

A fogság gyönyöre (A főnök 1. – bővített újrakiadás), 2024

Egy év Provence-ban, 2024

A szolgálólány, 2024

A múlt kísértése (A főnök 2. – bővített újrakiadás), 2024

A szerencse ígérete (A főnök 3.), 2025

Szerelem és más hazugságok, 2025

Történetek a hóesésben, 2025

Előszó

Ugyanolyan éjszakának indult ez is, mint az a több száz, amit mostanában átéltem. Néhány éve már ugyanaz a megszokott rutinom: az éjszakákat különböző bárokban és szórakozóhelyeken töltöm, nappal pedig igyekszem kijózanodni, hogy a következő bulira újra formában legyek. Ennél többre már nem vágyom. Volt idő, amikor még küzdöttem, de már tudom, hogy számomra ez az egyetlen működőképes életmód, és amiben nem őrülök meg. A legtöbben azt mondanák, ez nem élet, és lehet, hogy igazuk van. De volt idő, amikor én is mást akartam. Volt célom, voltak terveim… És volt mit veszítenem. Azóta megtanultam, hogy a legegyszerűbb módja annak, hogy ne törjek össze, ha eleve nincsenek elvárásaim, nem próbálok felépíteni semmit. Így legalább nincs, ami darabokra hulljon.

Amikor a limuzinnal leparkoltunk, még nem tudtam, hogy néhány óra múlva minden megváltozik. Ugyanaz az unalmas menetrend zajlott le, ugyanaz az érzés fogott el, ami minden este. Azt hittem, már mindent láttam. Mekkorát tévedtem!

Bár eddig sem volt nyugodt és kiegyensúlyozott életem, de az éjszaka olyan meglepetéseket tartogatott, amik felforgattak mindent: az én jövőmet, és az egész nemzetemét.

Egy

– A következő kört én állom!

Túlkiáltom a harsogó zenét, mire az egész társaság ujjongva éljenez. Botladozva kikerülöm az asztalt, átverekszem magam a többieken, és a pincérhez lépek.

Nem ez az első alkalom, hogy itt járok, már ismernek. Bár itt mindenki ismerne akkor is, ha most életemben először tettem volna be ide a lábam…

A fekete falak nem verik vissza a fényt, csak a néha-néha elsuhanó lézersugarak vezetik az utamat. Kicsit félek, nehogy rossz helyre lépjek, mert akkor elég könnyen az erkély alatti táncparkett közepén találnám magam kiterülve, ami nem tenne jót a hírnevemnek.

– Hé, szépfiú, hoznál nekünk még úgy három üveg… Ne is, legyen inkább öt üveg pezsgő! De most beérjük Laurent-Perrier-vel vagy Taittinger-vel – közlöm a pincérrel, aki a lépcső tetején áll, hogy lesse minden kívánságunkat.

– Sajnos egyikből sem tartunk – csóválja a fejét.

– Ah… – csúszik ki a számon egy lemondó sóhaj. – Tessék, itt van egy kis pénz, oldd meg, hogy legyen! Legalább Dom Perignont szerezz nekünk, basszus!

A kezébe nyomok néhány százast, és ezzel útjára engedem. Utálom, amikor ez van. Szinte könyörögni kell, hogy az ember egy jót szórakozhasson!

Bukdácsolva lépkedek vissza a helyemre, és lehuppanok a kanapéra.

– Kérsz még egyet?

Az egyik újdonsült barátom felém nyújtja a cigisdobozát. Fogalmam sincs, kinek a kije, de hozott magával némi cuccot, úgyhogy bevettük a buliba. Ráadásul nagyon bejövök neki, és ma estére még nem találtam meg a megfelelő áldozatot.

Kiveszem a kezéből a cigit, és meggyújtok róla egy szálat. Mélyen beszívom a bódító füstöt, és hátradőlök a kanapén. A társaság felét nem ismerem, úgyhogy nem igazán tudok beszélgetni velük, de nem is ezért jöttem. Ki kell tisztítanom a fejem, mielőtt hazamegyek, és erre a legjobb módszer, ha úgy istenesen berúgok az egyik kedvenc klubomban. Egészen jó úton haladok, de az a pezsgő még nagyon hiányzik. A zene már csak összefüggéstelen dübörgés, a fények és arcok is egyre jobban összemosódnak.

– Gyakran jársz ide? – kérdezi a másik oldalamon ülő srác, valószínűleg nem először, mert már türelmetlenül várja a válaszom.

– Egyre ritkábban – vonom meg a vállam. – A Soho mostanában nem az én világom, inkább Mayfairben szoktam bulizni.

– Az jobban passzol hozzád!

A mosolyából ítélve fogalma sincs, miről beszélek, de alig várja, hogy rávessem magam. Könnyű préda lenne, de annyira nem mozgat meg, és azt már tudom, hogy ha nem érzem a bizsergést a fülem tövében, akkor semmit sem ér az egész. Tartaléknak viszont jó lesz, ha senki más nem akad a horgomra. Addig is, őrült nagy táncolásra van szükségem, mielőtt megérkezik a pezsgő. Kikászálódom az asztalok közül, és elindulnék a lépcső felé, amikor Arthur elém lép.

– Mi a helyzet, medvebocs? – vigyorgok rá.

Utálja, amikor így hívom, de egy az egyben úgy néz ki, mint egy megtermett grizzly: nagydarab, szőrös és állandóan morog.

– Hová készül? – kérdez vissza.

– Csak táncolni szeretnék. Már ez is baj?

– Önnel megyek – bólint.

– Persze – kacagok fel. – Nincs szükségem a feltűnésre. Nem lesz semmi bajom!

– De az édesanyja…

– Az anyám bekaphatja!

Ezzel kikerülöm, és elindulok a lépcső felé. A szemem sarkából látom, hogy követ, de nem merné megtenni, hogy a parancsom ellenére egészen a tánctérig kísérjen. Szerencsére megáll a szélén, és onnan figyel, amíg én elveszem a tömegben. Ahogy a fülét piszkálja, már tudom, hogy riadóztatja Oscart. Egy rohadt estét nem tudok nélkülük végigbulizni! Felnőtt nő vagyok, de ők még mindig azt hiszik, hogy képtelen vagyok vigyázni magamra. Jó, persze ez félig igaz is… Adtam rá elég okot, hogy minden lépésemet figyeljék, de akkor is! Ez nagyon megalázó, és még inkább idegesítő.

A pulthoz lépek, és kérek egy vodkát, ha már a pezsgőre ennyit kell várnom. A táskámból megpróbálom előkeresni a pénztárcámat, de annyira nehezen megy a koncentráció, hogy kiejtem az egészet a kezemből.

– Bassza meg! – kiáltok fel.

– Hadd segítsek! – érkezik a válasz, és már csak arra leszek figyelmes, hogy valaki a lábamnál matat.

Szőkésbarna hajat látok, jó dúsat, amibe szívesen belekapaszkodna az ember lánya. És amikor meglátom a hozzá társuló arcot, még jobban elönt a forróság.

– Köszi – mosolygok a megmentőmre.

Pont a zsánerem. Kisfiús mosoly, éles arcvonásokkal. És az a pillantás…

– Meghívhatlak? – kérdezi.

– Csak akkor, ha te is iszol velem!

Rohadtul vonzó, de nem a szokásos, erőlködő módon. Nem úgy néz rám, mint a többiek, nincs benne az a kapkodó éhség, helyette csak figyel, nyugodtan, biztosan…, és ettől valami megmozdul bennem. Egy régi, ismerős ösztön, amit már, azt hittem, teljesen kiöltem magamból, most mégis feléled, és halkan azt súgja, hogy őt nem lenne szabad kihagyni.

Végigsimítom a nyakamat, amit ő a tekintetével követ. Horogra akadt. Milyen jól tettem, hogy nem ragadtam le annál a piti kis dílernél odafönt, miközben itt várt rám az este főnyereménye!

Megkapjuk a két vodkát, és koccintunk, de közben egy pillanatra se veszem le róla a szemem. Az egész testem lángol, de nem ugorhatok fejest a kalandba, a végén még elijesztem. Először rendesen be kell cserkésznem, elvégre a vadászt sem a trófea tartja izgalomban, hanem a hajsza, amivel a magáévá teszi.

– Táncolunk? – biccentek a tömeg felé.

Nem válaszol, csak végigmér, majd beleharap az alsó ajkába. Igyekszem egyenesen a szemébe nézni, habár már nem látok élesen. Végül megragadja a kezem, és beljebb húz a tánctérre, ahol alig férünk el, ezért egészen szorosan hozzá kell simulnom. De nem bánom! Az illata mámorító, és a bőréből áradó hőtől csak még jobban kívánom. A zene ritmusára jobbra és balra dőlünk, a csípőmet pedig még jobban hozzányomom, hogy érezzem minden porcikáját. Átadom magam neki, ő vezeti a mozdulataimat. Amikor megfordulok, és a hátam a mellkasához préselődik, a lehelete a nyakamba csapódik, amitől libabőrös leszek. Először az orra hegyét húzza végig a nyakamon, majd megérzem az ajkát is. Furcsa számomra ez a hosszú előjáték. A pasik többsége, amikor felismer, nem húzza az időt ilyenekkel, hanem rögtön a tárgyra térnek, nehogy lemaradjanak rólam. De ő nem. Ő kivár, az utolsó pillanatig játszadozik velem, mígnem én nem bírom tovább.

– Ki kell mennem a mosdóba – mondom a fülébe.

– Elkísérlek – válaszolja, miközben az ajka súrolja a fülcimpámat.

Nagyon reméltem, hogy így lesz. Ő is kicsit szaggatottan beszél, a mozdulatai pedig nem mindig pontosak. Megfogom a kezét, és kivezetem a hátsó folyosóhoz, ahol szerencsére éppen nem állnak sorban. Mindenféle hezitálás nélkül behúzom a női mosdóba, ott pedig a középső fülkébe. Ahogy magunkra zárom az ajtót, nekidönt a falnak, és rögtön letámad a csókjával. Ó, igen! Pont ez kell nekem! Semmi bonyodalom, semmi érzelem, csak a vágy és a kielégülés, amitől legalább néhány percre elfelejtem azt a sok szart, ami otthon folyik.

A mozdulatai határozottak, kissé követelőzőek, amihez nem vagyok hozzászokva. Mindig én irányítok, én vetem rájuk magam, de ő nem engedi át a kontrollt. Egy kicsit frusztrál ez a helyzet, de még jobban izgat.

A keze máris betéved a szoknyám alá.

– Te aztán nem cicózol! – vigyorgok rá.

– Lassítsak? – kérdez vissza kissé bizonytalanul.

– Dehogyis!

Gyorsan kigombolom a nadrágját, és ahogy lehet, kiszabadítom belőle. Már tánc közben is éreztem, hogy készen áll, úgyhogy nem foglalkozom semmilyen előjátékkal. A lényegre akarok térni, minél hamarabb, de ő máshogy gondolja. Visszadönt a falnak, feltolja a szoknyámat, le a bugyimat, majd az egyik lábamat felteszi a vécé sarkára. A szemembe néz, miközben leguggol elém, és a fejével a csípőm felé közelít. Végignézem, ahogy először a szeméremdombomat csókolja meg, majd egyre lejjebb halad, de amikor megérzem a nyelvét, hátracsapom a fejem, és lehunyom a szemem. Valami elindul bennem. Talán az újdonság varázsa szédít meg, vagy a bátorsága, nem tudom. De a pasik, akikkel eddig dolgom volt, nem foglalkoztak azzal, hogy nekem is jó legyen. Csak betették, rángattak rajtam párat, és amikor végeztek, otthagytak, mint akik jól végezték dolgukat, hogy elmesélhessék a haveroknak, kit dugtak meg. Pedig egyáltalán nem volt jó. Nem úgy, mint most.

A csípőmet előretolom, és erősen belekapaszkodom az idegen hajába. Az érzés még jobb, mint ahogyan elképzeltem. Ütemesen mozgatom a fejét és a csípőmet, ahogy a vágyam egyre mélyebbről tör fel. Már majdnem a csúcson vagyok, amikor hirtelen feláll, és még magasabbra emeli a lábamat, hogy belém tudjon hatolni. Nagyot nyögök, amikor elmerül bennem, de a kezével továbbra is kényeztet, így az élvezet egyre csak fokozódik bennem. Minden egyes mozdulatnál egyre magasabbra és magasabbra jutok, mígnem megszűnik körülöttem a világ. Egy pillanatra elsötétül minden, és megmerevedik a testem. Már idejét se tudom, mikor éltem át ezt utoljára. Csak úgy kapkodom a levegőt, miközben igyekszem magamhoz térni. Olyan intenzíven ragadnak magukkal az érzések, hogy csak néhány másodperc múlva veszem észre, hogy rezeg a táskám. A társaságom is érzi, ezért óvatosan hátrébb lép, még mindig lihegve.

Hatalmas sóhaj közepette nézek rá a mobilom kijelzőjére, de amikor meglátom, hogy az anyám hív, gondolkodás nélkül kinyomom.

– Remélem, nem egy féltékeny pasi, akivel gondom adódhat kifelé – húzza mosolyra a száját a srác.

– Dehogy, annál sokkal rosszabb – fújtatom.

– Férj?

Erre már nem is válaszolok, csak felnevetek.

Ahogy elteszem a telefont, újra csörögni kezd. Nem akarom, hogy egész éjjel zaklasson, ezért inkább felveszem.

– Mi van? – szólok bele ingerülten.

– Bárhol is vagy, haza kell jönnöd! Most!

Az anyám szeret parancsolgatni, de ezúttal olyan határozott a hangja, hogy még én is megijedek tőle.

– Történt valami? – kérdezem.

– Itthon megbeszéljük! Siess!

Ezzel bontja a vonalat. Nem titkolom, rendesen felidegesít. A szememet forgatva csúsztatom vissza a mobilomat a táskámba. Semmi kedvem nincs hozzá, hogy ugráltasson, de tudom, hogy holnap sokkal rosszabb lesz, amit kapok, ha nem megyek most haza. Nem kellene vele foglalkoznom. Inkább maradnék még néhány körre ezzel a szexi idegennel. Még haza is mennék vele, bár tudom, hogy számára csak egy olyan hódítás vagyok, akiről élete végéig mesélhet.

– Bocsi, mennem kell – közlöm vele nyersen, és amint rendezem a ruhámat, kilépek a fülkéből.

A többi lány fel se emeli a tekintetét arra, hogy egy pasi is van a mosdóban, mert ez elég gyakori jelenség az éjszakai klubokban. Szerencsére már ő is felöltözött, így követ.

– Nem hagyhatsz csak úgy itt, Hamupipőke! – kiált utánam.

Erre a megszólításra megfordulok, és a szemébe nézek.

– Hamupipőke?

– Igen! Eljössz a bálba, elcsavarod a fejem, majd szó nélkül lelépsz!

Mit akar még tőlem? Rögtön beházasodna a családba?

– Emlékre van szükséged? – Letolom a bugyimat, majd kilépek belőle, és a kezébe dobom. – Tessék! Bár kétlem, hogy ez alapján megtalálnál, de sok sikert hozzá!

Rákacsintok, majd kilépek a mosdóból, és visszamegyek a tánctér felé. Könnyen megtalálom Arthurt a folyosó végén.

– Mennünk kell – mondja.

– Tudom. Szörnyella már engem is hívott.

– A kocsi kint vár.

Most az egyszer nem ellenkezem. Kisétálunk az utcára, ahol Oscar áll az autó mellett. Néhányan fényképeznek, ezért odafigyelek, hogy a szoknyám alól ne villanjon ki semmim. A vakutól csak megfájdul a fejem. Ki gondolta volna, hogy egyszer pont a szex fog kijózanítani? Mintha újraindította volna az agyamat, és máris átlépnék a másnapos fázisba. Utálom ezt az állapotot, úgyhogy a limuzinban előveszek egy üveg pezsgőt, hogy hazafelé elkortyolhassam.

Anyám a legjobbkor szakított félbe. Így legalább nem kellett végighallgatnom a srácot, milyen megtisztelő, hogy pont engem sikerült meghúznia. A szex után általában ez következik. Ez, és a hála, hogy az apám mennyi mindent tesz az országért. Nagyon unom már, hogy csak a családommal tudnak azonosítani, de rólam semmit nem tudnak, és nem is akarnak megismerni. Mondjuk, ő más volt, mint az eddigiek… Mintha ezek a témák eszébe sem jutottak volna. Egyszer se hozta szóba sem a címemet, sem a családomat.

Annyira várom már, hogy kiléphessek ebből a körből, és végre a saját életemet élhessem! Sokszor átfutott már az agyamon, hogy tényleg megteszem. Elköltözöm, és valahol messze, talán az Államokban újra felépítem magam. Lehet, hogy most meg is teszem. A mai nap után elég indokot kaptam arra, hogy végre itt hagyjam ezt a cirkuszt. Az anyám úgy parancsolgat, ahogy csak kedve tartja, én pedig hozzájuk vagyok láncolva. A nevemre és rangomra hivatkozva dróton rángathatnak, de nekem már elegem van ebből! Bármiről is legyen szó otthon, holnap reggel az első dolgom az lesz, hogy megmondom: nem kívánok többé a család része lenni.

Az oldalsó behajtón közelítjük meg a bejáratot. Arthur és Oscar többször is telefonálnak út közben, de egyszer sem tudom kivenni, miről lehet szó. Valójában nem is érdekel. A pezsgő hatására kellemesen bódult állapotba kerültem, ezért semmi másra nem vágyom, csak hogy végre bebújhassak az ágyamba.

A palota több ablakából is kiszűrődik a fény. Nem szoktak ilyen későn – vagy inkább korán – ennyien ébren lenni. Ez a furcsaság és a testőrök viselkedése is aggodalomra ad okot. Megtámadtak minket? Betörtek? Vagy mégis mi lehet olyan fontos, hogy az éjszaka közepén az egész ház sürögjön-forogjon?

Amint belépek a főkapun, Harrison, a biztonsági főnök fogad minket.

– Minden rendben volt? – kérdezi Arthurt.

– Igen. Jöttünk, amint tudtunk.

– Harrison, elmondaná, hogy miért rángattak haza? – fordulok felé.

– A legjobb lesz, ha feljön a társalgóba, hercegnő.

Mindig nyugodt és higgadt, még akkor is, ha veszély fenyeget. Most azonban idegesen szedi a lépcsőket, alig bírok lépést tartani vele. Ezt persze megnehezíti a magas sarkú cipőm és az elfogyasztott tudatmódosítók is. A folyosón találkozunk Erinnel, aki most is a napi feladatokkal tarkított tabletjét szorongatja.

– Jól vagy? – kérdezi ijedten.

– Persze, csak nem értem ezt az egészet. Mi folyik itt?

– Az édesanyád és Mr. Burton a társalgóban várnak. Ők majd mindent elmondanak.

Egyre jobban zavar a tudatlanság, és hogy látom, minden a feje tetejére állt. Már megszoktam, hogy ebben a családban semmi sem működik egyszerűen, mindig felüti a fejét valami dráma vagy probléma, amit meg kell oldanunk. De ilyen fokú riadót még sosem tapasztaltam.

Benyitunk a társalgóba, ahol anya a kanapén ül, előtte pedig Mr. Burton áll. Anyám idegesen ingatja a fejét, de ezt már megszoktam tőle. Szeret mindent túllihegni a nagy Beatrice királynő. Ennyi erővel hívhatnánk drámakirálynőnek is. Amikor Mr. Burton meglát, felém fordul.

– Már csak önt vártuk, hercegnő – biccent felém köszönésképp.

– Ennek felettébb örülök, de a rohadt életbe is, mondja már el valaki, hogy mi történik!

Az anyám továbbra is csak kapkodja a levegőt, amíg Mr. Burton egy sokat sejtető pillantást vet Erinre. Tudják, hogy ő az egyetlen, akiben legalább egy kicsit megbízom, ezért most rá testálják a feladatot, hogy tájékoztasson. Erin felém fordul, és mély levegőt vesz. Ilyenkor fogalmazza meg magában hivatalosan a mondandóját, ugyanis a többiek előtt nem úgy beszél hozzám, ahogyan négyszemközt szokott.

– Az édesapja gépe eltűnt a radarról – kezd bele. – Nagyjából egy órája nem kaptunk semmilyen visszajelzést a pilótától.

Nehezen dolgozom fel a hallottakat.

– Ezt nem értem – csóválom a fejem. – Ez mit jelent?

– Azt, hogy nem tudjuk, hol van a repülőgép – szól közbe Harrison. – Már meg kellett volna érkeznie Párizsba, de ott megerősítették, hogy ők sem tudnak kapcsolatba lépni vele. Őfelsége gépe eltűnt. Lehet, hogy eltérítették, de a többi lehetséges opciót is számításba kell vennünk.

– Ahogyan azt is, hogy biztonságosan landoltak valahol – szól közbe Erin.

Most már értem… Hát ezért ilyen ideges mindenki. Az apám és a bátyám eltűntek, és semmit nem tudni róluk. A király és a trónörökös… Ez rendesen felforgatja a palotát. Az én szívem is zakatolni kezd, amikor belegondolok, mi minden történhetett velük.

– Keresik már őket? – kérdezem kétségbeesve.

– Természetesen, ahogy kiderült a kommunikációs probléma, rögtön riadóztattuk a légierőt, és megkértük a francia hatóságokat is, hogy indítsanak nyomozást. A repülési adatokat megadtuk, tudjuk a tervezett útvonalat, ezért könnyen rájuk találhatunk – magyarázza Harrison.

A lábam egyre jobban elnehezedik. Le kell ülnöm az egyik fotelba, különben a földön kötök ki. Csak arra eszmélek fel, hogy Erin a kezembe nyom egy csésze teát.

– Ezt igya meg, jobban lesz tőle!

Kedvesen rám mosolyog, amitől egy kicsit könnyebben kapok levegőt.

– Köszönöm – suttogom.

Jó erős fekete teát kaptam, ami segít józanodni, de a fejem így is majd széthasad.

– Hozhatok valamit enni?

– Nem, köszönöm, nem bírnék semmit lenyomni a torkomon.

Anyámra nézek, aki még mindig a fejét támasztja. Csúnyán váltunk el az este, ezért fogalmam sincs, mit mondhatnék. Azt sem tudom, kellene-e egyáltalán mondanom valamit. Ő is szótlanul ül, ezért én sem erőltetem a csevegést.

A kezemben megremeg a csésze, ezért inkább leteszem a kisasztalra, és csak figyelem, ahogy Mr. Burton és Harrison telefonálnak, hátha meghallok valamit, de a franciatudásom eléggé megkopott, abból semmit sem értek. Az arcuk azonban semmi jóval nem kecsegtet.

– Merre voltál?

Anyám hangja meglep. Az is, hogy végre megszólal, az pedig még jobban, hogy egyenesen nekem szegezi a kérdést. Végignézek a flitteres miniruhámon, és azt is el tudom képzelni, mennyire elkenődhetett a sminkem.

– Teadélutánon néhány grófnővel – válaszolom gúnyosan, mire felhorkan.

– Veled nem lehet beszélgetni…

– Ne tegyél fel hülye kérdéseket, és akkor nem kapsz hülye választ.

– Holnap mennyi villantós fotót kell levetetnünk a címlapokról?

– Elég sokat, mert a vécében elhagytam a bugyimat. Szóval, ki tudja?

Idegesen pattan fel a helyéről, de nem néz rám.

– Még most sem vagy képes egy normális mondatot kinyögni.

– Csak nem akarok rácáfolni arra, amit mindig mondogatsz nekem. Hű maradok önmagamhoz. De ne aggódj! Nem kell sokáig elviselned. Amint apa hazaér, elköltözöm az Államokba.

– Ezt meg hogy érted?

Végre felém fordul, és sikerül némi érzelmet varázsolni az arcára.

– Ahogy mondom – jelentem ki határozottan. – Elegem van ebből az egész cirkuszból, amit családnak neveztek! – Én is felállok, és felé fordulok. – Hiába játszod meg az aggódó feleséget, téged is csak az érdekel, milyen cikkek jelennek meg rólad, és hogy retusálták-e rendesen a fotóidat. Ne tegyél úgy, mintha érdekelne apa! Torkig vagyok a hazugságokkal, ezért a jövőben nem kívánok részt venni a színjátékotokban. Megvárom, hogy személyesen is elmondhassam apának, aztán összepakolok, és már itt se vagyok. Rám úgysincs semmi szükségetek!

Kiviharzom a teremből, és a szobám felé veszem az irányt. Épp eleget ittam ahhoz, hogy nehezemre essen ébren maradni, még akkor is, ha aggódom apáék miatt. Túl sok ez nekem. Nem vagyok képes felfogni a helyzet súlyosságát, de azzal biztosan nem segítek senkinek, ha végigszenvedem az éjszakát. Csupán néhány óra alvásra van szükségem, hogy egy kicsit kitisztuljon a fejem, reggel pedig már biztosan többet fogunk tudni.

*

A folyosóról beszűrődő dübörgő hangokra ébredek. Nem sikerül elcsípnem, miről beszélnek, de amint magamhoz térek, meghallom, hogy Harrison különféle utasításokat ad a személyzetnek. Tekintetem az ablak felé fordítom. Még mindig éjszaka van. Alig aludhattam néhány órát, amit a hasogató fejfájásom is megerősít. Az éjjeliszekrényemre készített víz és fájdalomcsillapító azonban segíteni fog. Erin mindig mindenre gondol. Még ebben a káoszban is figyelt rám, amiért szörnyen hálás vagyok neki. Ő az egyike azon keveseknek, akiket kedvelek a palotában, és akik talán egy kicsit hiányozni fognak.

Kimászom az ágyból, mert a nagy felfordulásból arra következtetek, hogy végre megtalálták apáékat. Meg kell tudnom, mikor érnek haza, mert az biztos, hogy bármi is történt, nem fogják folytatni az útjukat. Mezítláb lépkedek végig a folyosón, ahol a személyzet igyekszik kikerülni engem. A legtöbben lehajtják a fejüket, de sokan megbámulnak közülük. Sejtem, mennyire jól nézhetek ki. A sminkem valószínűleg szétfolyt, a szemem vörösen izzik, és a ruhám is épphogy rajtam marad, bár azt igyekszem néha megigazítani. Mégis úgy érzem, mintha mindenki rám figyelne, amit már megszokhattam volna, most viszont különösen zavarban vannak a jelenlétemtől.

Amikor belépek a társalgóba, Mr. Burton fegyelmezetten áll, az anyám pedig fel-le sétál a szoba közepén. A szokásosnál is idegesebb. Hallgatja, amint Harrison hosszasan magyaráz neki, de ő csak néz ki a fejéből, mintha el se jutna a tudatáig, amit megosztanak vele. Az eszét viszont még most sem veszti el. Higgadtan, megfontoltan bólogat.

– Mi történt? – kérdezem, mire az összes szem rám szegeződik.

A furcsa pillantásokat még mindig az öltözékemnek és az arcom állapotának tudom be, de amikor Harrison és anyám összenéznek, a gyomrom görcsbe rándul. Anya biccent felé, majd az ablakhoz sétál. Harrison nagyot nyel. A kezében lévő bársonymappát szorongatja, amikor közelebb lép hozzám. Mintha alig bírná kinyitni a száját. A teremben lévők elhalkulnak.

– Felség, megtaláltuk az édesapja és a bátyja gépét a francia határnál – közli egyenesen Harrison.

– És mi van velük? – kérdezek vissza. – Megsérültek? Mikor jönnek haza?

Harrison újból mély levegőt vesz.

– Sajnálattal közlöm, felség, hogy a repülőgép lezuhant, a király és a herceg nem élték túl a balesetet.

Mintha kicsúszna a lábam alól a talaj. Erin belém karol, nehogy összeessek, de még így is nehezen tudom megtartani magam. Az apám… És a bátyám…

Nem kapok levegőt. Ez csak egy rossz álom lehet! Talán csak a bogyók hatása, és valójában még mindig az ágyamban alszom. Reggel nyugodtan, kipihenten ébredek, és apa vár rám a dolgozószobájában, ahogyan minden ébredés után, amikor kislány voltam. És Henry… A bátyám, az oltalmazóm, aki bármekkora terhet képes volt elviselni, még az enyémet is. A családunk széthullott. És legbelül én is.

– Felség, lenne néhány dolog, amit meg kell beszélnünk – magyarázza Erin.

Nehezen tudok koncentrálni arra, amit mond.

– Mégis mit? – kérdezek vissza. – És miért felségeztek engem hirtelen?

Erin, Mr. Burton és Harrison összenéznek.

– Azért – kezd bele Mr. Burton –, mert ettől a pillanattól kezdve ön a törvényes uralkodó.

A szívem kihagy egy ütemet. Ha az eddigi sokk nem lett volna elég, most még ez is tetőzi a rosszullétemet. Hogy én? Az uralkodó?

Körbenézek a szobában, ahol mindenki egyszerre hajol meg előttem, a legmegdöbbentőbb látványt mégis az nyújtja, ahogy az anyám felém fordul, és ugyan nem néz a szemembe, de lassan berogyasztja a térdét, és leszegi a fejét. Abszurd ez az egész helyzet. A fejem szörnyen hasogat, a tegnapi ruhámban állok a többiek előtt, még mindig bugyi nélkül… És most hirtelen azt akarják mondani, hogy én lettem az uralkodó? Azt sem értem, mit keresek én itt! Az egész szoba forogni kezd velem, de már nem az ital teszi. Most akartam kiszállni az egész mókuskerékből, de úgy tűnik, a közepén ragadtam. És jelenleg semmit nem tehetek ellene.