Markó Béla

Egy mondat
a szabadságról

Versek
– részlet –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Markó Béla, 2020
ISBN 978 963 468 325 4

Erdélyi nyár

Errefelé mindig ilyen a nyár,

láthatóak az eljövendő tél nyomai,

miközben a tűző napsütésben

leleplezzük szobrainkat,

és kifogástalanul vasalt zsebkendővel

törülgetjük a verejtéket homlokunkról,

igen, kedves Petőfi Sándor,

így szólítalak, és semmi Sándorom

vagy Sandrim, nem akarok bizalmaskodni,

ennek már nincs értelme ebben a korban,

túl nagy a korkülönbség közöttünk,

olyan lenne, mintha tetszeni akarnék

a régi meg az új fiataloknak,

szóval tudom, hogy a zordon Kárpátokat

nem szeretted, idegesített

a fenyvesekkel vadregényes táj,

de azért mégis innen származik

az egyik legfontosabb verssorod,

hogy már hó takará el a bérci tetőt,

mintha a látványtól, Transsylvania

lenyűgöző panorámájától

egyszerre csak jóssá lettél volna,

és az a másik költemény

a fújó paripákkal ugyancsak jóslat,

legalábbis ami a halálnemet illeti,

mert egyébként nem lett belőle diadal,

hanem vereség akkor is,

mint még annyiszor később,

és amikor te előre megjósolt haláloddal

szembesültél egy csatára alkalmatlan,

ám öldöklésre alkalmas síkon,

közel vagy távol fehérlett a hegyek karéja,

baj van, tudom, a zordon Kárpátokkal,

hiszen megírtad, hogy nem szereted,

és a széles rónaságon érzed otthon magad,

de ha bármilyen földbe beletemettek,

értsd úgy, hogy beletapostak

a megrémült paripákkal,

akkor az a hely az otthonod lett,

ahol már sokszorosan több időt töltöttél,

mint a pusztán vagy rónaságon,

ebben különbözünk, látod,

hogy hatalmas nálatok a jelen,

alig tudja befogni a szem

a végtelennek tűnő síkot,

nálunk viszont, így kell mondanom,

hogy nálunk vagy nálatok,

szóval nekünk újra meg újra

különbséget kell tennünk

a kettőnk közös hazájából

időközben kiszakadt rész és rész között,

hogy végre láthassuk az egészet

legalább képzeletben,

mert ott mindig csak jelen idő van,

de itt látszik a jövő minden pillanatban

fent a bérci tetőn, messze van még,

kétezer méter fölött nyáron át,

majd lejjebb is megjelenik szeptember végén,

kár volt felnézni, kedves Petőfi Sándor,

kár volt megpillantani az istenek

meg-meglebbenő fehér lobogóját,

mert nem a megadás jele volt az,

így élünk mi errefelé folytonosan,

egy a hazánk, és mégis kettő,

de ki érti ezt, te talán értetted mégis,

a mi nyarunkban ott van a tél,

nem megy el teljesen tőlünk

még a legnagyobb kánikulában sem,

nem olvasztja el a fújó paripák

orrlikaiból kicsapó forró levegő,

én is csodálom a végtelen rónaságot,

ahol valóban nyár a nyár,

de félek, hogy itt van nálunk

a teljes igazság, itt vagy már te is,

itt van a múlt, és itt a jövő,

akár a bérci tetőn a hó.

Világítás

Könyörgés görög istenekhez

Az istenek kegyeltje a gyorslábú Akhilleusz,

és éppen ezért sohasem fogja utolérni a teknőst,

mert az egyre kisebb szakaszokra tagolt,

bár a halandók által tagolhatatlannak hitt idő

napsütötte tisztásain, egy-egy langyos fűcsomón

vagy a hamar fonnyadó pitypang szirmain

elakad az a szüntelen áramlás,

amely előbb-utóbb biztosan odasodorná

a megállíthatatlanul száguldó, isteni eredetű futót

a nyugodtan cammogó teknős mellé,

aztán meg is előzné őt, és elsőként érkezne célba,

ám valójában nem érdeke ez neki sem, hiszen

ott fut Akhilleusz mögött a félelmetes halál is,

egyre közeledik, mégsem fogja elérni soha,

amíg előtte van a teknős, addig a halál csupán utána,

hacsak a nyílvessző hasonlóképpen zénoni

paradoxonát cáfolva el nem találja Párisz

az akháj hős szaporán emelkedő sarkát,

ó, Zeusz, engedd, hogy gyönyörködjem még

tudósaid nagyszerű okfejtésében

éppen olyan végtelen sokáig, ameddig

a fának hajított kő is csak repül a reggeli fényben,

hagyd, hogy elférjek egy száradó fűcsomón,

egy sárga pitypang kellős közepén,

egy hangya láthatatlan lábnyomában is végül,

mert ilyenformán a halál is baleset lehet csak,

nem törvény a teknősnek és Akhilleusznak,

ne legyen hát törvény nekem sem.

Téli napnyugta

A láthatárig érő tükörjégen

végiggurul egy lángoló gömb,

de nem hagy nyomot rajta,

nem buzog föl utána a víz,

nem alszik ki a tűz sem,

nincsen igazán közük egymáshoz,

csak egy ideig együtt láthatók,

mint sötétvörös márványlabda

a feltörhetetlen betonon.

Mert nem tűnik el semmi a halállal,

nem lesz hidegebb a parázs,

nem szakad be lépéseinktől

a végtelenbe nyúló folyó sem,

nem semmisülnek meg az alkatrészek,

működnek tovább külön-külön,

ám hiába érnek össze reggel,

vagy hiába válnak szét éjszaka,

többé nem sebzik meg egymást,

és be sem gyógyítják a sebeket.

Végül is megnyugtató arra gondolni,

hogy lesz látás, hallás, tapintás,

lesznek fények, hangok, mélyedések,

de ezek nem találkoznak egymással,

nem következik belőlük semmi,

nem kell eltakarnom a szememet,

nem kell kormozott üveggel néznem a napba,

kérdéseimre nem kell választ várnom,

szavaimból nem kell mondatokat alkotnom,

hiszen amikor eláll a havazás,

megszűnik a grammatika is,

amely az eget a földdel összekötötte.

Hiszékeny test

Örökkévaló

Mint egy iskolai fogalmazványban,

reggelre mindent belepett a hó,

lapátolom a lényeget,

akár valami szemetet,

és annyi idő után egyszerre csak

megállok, rácsodálkozom.

Egyforma anyag mindenütt,

ugyanolyan hideg, ugyanolyan fehér,

nincs benne rész, és nincs sehol egész.

Hányszor vettem kezembe eddig,

hányszor siklottam rajta,

belehemperedtem,

megkóstoltam titokban,

mindent tudok már róla,

és semmit sem, ami számítana.

Megjött már hatvanvalahányszor,

és hagyta tehetetlenül,

hogy átgázoljak rajta.

Mégis ő az erősebb,

mert látszólag bármit

megenged nekem,

de végig ugyanaz marad.

Kutyák rohangálnak benne,

emberek járkálnak ide-oda,

megbontják az egyensúlyt,

mint akik a szűrőn fennakadtak,

kitüremkedések, maradékok,

élő lerakódás, elszíneződés,

meggyűlt selejt csupán.

Most már sejtem, hogy a mulandó

próbálja eltakarítani a múlhatatlant,

a halandó az örökkévalót,

amiből egy hópehely is ugyanannyi,

mint a meredek hegyoldalon

hatalmas zajjal lezúduló lavina.

Vert viszen veretlent.

Mintha egy angyal testét darabolnám,

se vére, se csontja, se semmije,

mindenütt ugyanolyan fontos,

mindenütt száj, mindenütt szárny,

mégis hallgat, mint akit már megöltem.

Pedig ő ölt meg engem

abban a pillanatban,

amikor úgy néztem rá, ahogy

hatvanvalahány éve legelőször.

Ars amatoria

Ha kialszanak körülöttünk a fények,

jóval messzibbre fogunk látni,

feltűnnek a csillagképek a fekete égen,

és végre ismét láthatom a Nagy Göncölt,

Kis Göncölt, sok-sok ismerős csillagot,

de ehhez le kell oltanom magam körül

a lámpákat, el kell tűnnie mindennek,

ami itt ragyog most a közelemben,

sűrű sötétséggel teletöltött katlanná kell

változnia a völgynek, amelyben élek,

itt is, ott is ki kell csordulnia

a feketeségnek, mint a fortyogó

szuroknak egy hatalmas üstből,

csak úgy pillanthatom meg

a mennyországot vagy a poklot,

ha én sem sugárzom többé,

nem mosolygok, nem nevetek,

nem beszélek, nem sírok, nem jajgatok,

nem is szenvedek némán,

és boldog sem akarok lenni,

mert Isten a halált úgy kínálja fel nekem,

mint egy végtelen távcsövet,

amelybe most már belenézhetek,

karnyújtásnyira lesz tőlem az elérhetetlen,

láthatóvá válik, ami láthatatlan volt eddig,

milyen rég nem láttam a Göncölszekeret,

ahogy előjön az éjszakai égbolton, mintha

a grafitceruza tompa végét dörzsölném

egy pénzérmére helyezett fehér papíron,

csak ami itt fehér, az ott fekete,

és ami itt fekete, az ott fehér,

igen, ez pontosan ilyen egyszerű,

látni lehet a messzeséget,

ha egyszer majd lemondunk arról,

hogy újra meg újra nézhessük,

hallhassuk, érinthessük egymást.

Kimentés

Vakírás

Nem is a test, nem is a kéz,

csak az ujjak gyűjtik magukba az időt,

a középső- és a mutatóujj közé fogott

fehér papírlap most még alig remeg,

de már minden ujjgyakorlatom

reszkető ujjgyakorlat, mintha a legutolsó

próbálkozás lenne, nem is az ujjak, hanem

az ujjbegyek látnak visszafelé és előre,

van a világnak Braille-írása,

a madarak szárnya alatt a finom erezetből,

abból a különös forróságból

pontosan kiolvashatók a vonuló felhők,

és hosszú-hosszú mondatokat,

sóhajtást, nyöszörgést, jajgatást

silabizálnak az ujjak egy meztelen testen,

amikor a térképen végighúzom a kezemet,

meg-megakadnak az ujjaim a hegyek élén,

aztán belecsúsznak valamelyik folyóba,

érzem a hullámok jeges rémületét,

de annál is jobban reszketek én,

ebben a korban már állítólag

egyszerűbb verseket kellene írni,

metaforák vagy oxymoronok nélkül,

látom, így verselnek hatvan fölött a költők,

bizonytalanul megtapogatják a betűket

kétszer-háromszor is a sötétben,

mint a hexametereket a végképp

halálra ítélt Radnóti egykor,

lehet, hogy csak a folyton remegő ujjbegyet

próbálják így érthetőbbé tenni

egy-egy hirtelen mozdulattal,

hogy ne legyen ideje elmozdulni

a fának, kőnek, vasnak, vászonnak, papírnak,

és ne kenődjék szét az ujjlenyomat,

mert ebből is reprodukálni lehet majd

a bőrt, a húst, a csontokat, vagyis

mindent, ami nem tartozott hozzánk soha,

de ott van ez a bonyolult mintázat

a kilincseken, a bútorokon, a könyveken,

talán néhány hanyagul elmosott

kanálon, késen, villán, poháron is,

nyomot hagy láthatatlanul

a nedves, rugalmas szeméremajkakon,

amelyek csak lassan, lépésről lépésre

olvastatják magukat, és nem kell

túl gyorsan végiglapozni sohasem,

pedig a történet sodor magával,

mégis érdemes megjegyezni a részleteket,

ez már a szerelem vakírása,

a halál kusza lábjegyzetei,

ördögszekerek, fűcsomók a lapaljon,

valamiféle interaktív olvasás, amikor

ott van közöttünk a végkifejlet,

és mindkettőnknek csak együtt van értelmünk,

mert tulajdonképpen a sorrend számít,

mint a betűknél vagy szavaknál,

a sorrendtől függ, hogy mit jelentenek,

mennyi mindenre emlékszik egy reszkető ujjbegy,

pedig ugyanaz a rajzolata,

mint húsz, harminc, negyven évvel ezelőtt is,

ám éppúgy, akár a régi hanglemezek redőiben,

felgyűltek miniatűr árkaiban az emlékek,

recseg is olykor, megbotlik itt-ott,

járt már a pitypang szirmai közt,

legyeket, szúnyogokat morzsolt szét,

nem félt a pókoktól sem,

belenyúlt szarba, vérbe, gennybe,

kotorászott mindenféle lefolyókban,

megfordult árnyékos bokrokban,

felcsippentett tűt, cérnát, szeget,

homokszemet vagy papírfecnit,

nincs Isten, csak az ujjam hegyében,

nem kellene már verset írni hatvanhét évesen,

hiszen nem remeg még igazán a papírlap,

de már reszket a mindenható,

mintha fázna, mintha vízcsepp volna,

mintha legördülne hamarosan.

Tartalék

Van néhány befejezetlen versem.

Nem jó egy verset abbahagyni.

És nem csak azért, mert gyávaságra vall.

Olyan, mint egy seb, amely megfertőzheti

az egész szervezetet, hogyha nem próbálod

idejében kezelni, majd bekötözni.

Folyamatosan vérzik az abbahagyott vers.

Minden energiámat felemészti.

Lassan csak erre tudok gondolni.

Jobb lett volna el sem kezdeni.

Ezek a sebek rosszul gyógyulnak,

sőt, nem is fognak begyógyulni,

amíg rá nem szánom magamat, hogy

így vagy úgy, de befejezzem a verset.

Nem könnyű. Joggal halogatom,

mert ha van még valami, amit csak

én vagyok képes elvégezni,

nyilvánvalóan van remény is.

Másrészt egy ilyen állandó vérzés

bármilyen egészséges testet legyengítene.

Ennek ellenére talán úgy lehetne

feloldani mégis ezt a különös dilemmát,

hogy tartogatnom kell mindig

legalább egy befejezetlen verset.

Szükségem van valami hiányra.

Kenyereskosárban harapásnyi kenyérre.

Szocreál

Zsebkendő

Elgázoltam egy menyétet.

Hihetetlenül karcsú teremtés,

nevének régebbi jelentése szüzecske,

majd később menyecske, érdekes, hogy

más nyelveken is a lányokról

vagy asszonyokról nevezték el

ezt az apró, alig arasznyi állatot.

Veszedelmes ragadozó, egyetlen harapással

pusztítja el áldozatát, a tyúkudvarba is

belopakodik, és a kisebb csirkéket

egy pillanat alatt lemészárolja.

Gyilkos. Egészen pontosan:

vérengző gyilkos és gyönyörű kisasszony.

Nem tudtam kikerülni, esett az eső,

de rutinosan úgy számítottam,

hogy még idejében át fog érni előttem.

Csak arra nem gondoltam, hogy szemből is

jön egy autó, és emiatt a menyét megtorpan.

Láthatóan habozott, hogy forduljon-e vissza.

Féltem, hogy annál a sebességnél

a vizes aszfalton már egy kisebb

kanyartól vagy fékezéstől is felborulok,

állt a menyasszonyka megrettenve,

áthajtottam fölötte, áltattam magam,

hogy nem éri el a kerék, de hiába,

a zökkenést nem lehetett félreérteni,

nyilvánvalóan előre megfontoltan,

a helyzetet kellő tapasztalattal felmérve,

vagyis mérlegelve, hogy mit miért,

meggyilkoltam a gyilkost,

akinél én évente sokszorosan több

csirkét pusztítok el, ez vitathatatlan,

és ezzel a közhellyel már el is érkeztünk

abba az álságos világba, ahol

cserében az életéért a menyétnek is

joga lenne legalább annyi figyelemre,

megértésre, gondoskodásra és védelemre,

mint azoknak a csirkéknek, amelyek

tekintettel a statisztikai átlagra

valószínűleg sokkal jobban

rettegnek tőlem, mint ezektől a

tűhegyes fogú szüzecskéktől

vagy ifjú menyecskéktől.

A visszapillantó tükörből egyébként

már egyszerűbb volt az egész,

és végül is ez az igazság:

szakadt zsebkendő egy tócsában,

amit eldobtak orrvérzés után.

Hatalom

Ahogy belépek a kertkapun,

néhány centiméterre a cipőm orrától,

porcelánfényű házából derékig kibújva,

mintha integetne csápjaival,

lassan araszolgat egy csiga.

Óvatosan arrébb húzódom,

megnézem, van-e valami postám.

Nincsen semmi. Régóta sejtem, hogy

ide a dombra nem jön fel naponta

a postás, hanem meggyűjti a leveleket,

folyóiratokat, könyveket, és egy héten

egyszer-kétszer begyömöszöli

a postaládába. Megfordulok,

majdnem megfeledkeztem a csigáról,

de az utolsó pillanatban átlépek rajta.

Hatalmam van, és érzem,

milyen is mindenhatónak lenni.

Bár ez csak félig-meddig igaz,

mivel nem én raktam össze,

de egyetlen mozdulattal elpusztíthatnám.

Nem teszem, persze. Fogalmam sincs,

hogy lát-e engem, valószínűleg nem,

hiszen pazarlás lett volna

ezzel a képességgel felruházni,

amikor az égvilágon semmi szüksége nincsen

ekkora testek látására, miért is fürkészné

a hozzá képest szédítő magasságot,

ha úgysem tudna semmit kezdeni vele.

Jóleső érzés egy csigát megkímélni.

Bemegyek a házba, leteszem a táskámat,

aztán eszembe jut, hogy az autóban

felejtettem a teli bevásárlószatyrot,

már-már ugrálva visszasietek,

nézem a rózsaszínű magnóliát,

szeret minket, egész nyáron virágzik.

Ahogy nyitom a kaput, félreérthetetlenül

reccsen valami a talpam alatt.

Szilánkokra tört porceláncsészéből

szétfolyó utálatos takony. Ennyi volt.

Eltaposhattam volna már az előbb.

Azt is mondhatnám, hogy kapott tőlem

ötpercnyi életet. De nem mondom.

Vaktöltény

A respublika ára

1947. december 30-án kiáltották ki

Romániában a népköztársaságot,

és a harmincéves évforduló előtt néhány héttel

megkeresett a bukaresti magyar napilap,

az Előre egyik marosvásárhelyi munkatársa,

négyszemközt akart beszélni velem,

majd kissé zavartan elmondta,

hogy főszerkesztője, aki nagyra becsül engem,

arra kér, adjak verset az ünnepi számba,

csak annyi a megkötés, hogy valahol

szerepeljen benne az a szó: köztársaság,

egyébként azt írok, amit akarok,

de tudnának fizetni érte körülbelül

kétezerötszáz lejt, egy pillanatnyi

hallgatás után megismételte, kétezerötszáz,

nekem akkor a havi fizetésem

az irodalmi folyóirat szerkesztőségében,

ma is emlékszem, ezernyolcszáz lej volt,

egy vers honoráriuma általában

nem volt több száz-százötven lejnél,

egy liter tej ára három lej talán,

egy tábla vaj, azt hiszem, nyolc lej,

egy sör három lej hatvan bani,

én meg huszonhat éves voltam,

annyi idős, mint halálakor Petőfi Sándor,

viszont még semmit sem írtam a respublikáról,

most már nem is fogok, gondoltam,

mennyire híjával vagyunk a köztársaságnak,

ha ilyen sokba kerül ez az egyetlen szó,

egy hónapig jól éltünk volna belőle,

és voltak még a szótárban szavak, persze,

felejtsük el mindketten ezt a beszélgetést,

válaszoltam a szabadkozó Mefisztónak,

bár ezek szerint én nem akartam elfelejteni,

azóta sem írtam le versben soha azt a szót,

hogy köztársaság, hiányzik a költészetemből,

ahogy az ilyesmit mondani szokták,

de majd jertek ki hozzám, ott kiáltsatok!

Vagy mégse! Ne kiáltsatok semmit!

Ne kiáltsátok ki! Sokba kerül költőiteknek,

mint ahogy sokba fog kerülni nektek is,

mivel a történelem nem ismétlődik,

hanem tulajdonképpen ugyanaz,

nekem viszont már igazán mindegy,

nem kockáztatok, hiszen mögöttem van,

ami fontos, leírom hát végre,

mint egy elviselhetetlen trágárságot:

respublika. Respublika? Respublika!

Ajakkerekítés

Honnan is tudhatnátok, hogy igazából melyik

a legszebb magyar szó. Láng? Gyöngy? Anya?

Ősz? Szűz? Kard? Csók? Vér? Szív? Sír?

Kosztolányi Dezső listája? Dehogy! Pontosan

negyven éve, ezerkilencszázhetvennyolcban,

amikor először jártam nálatok, megtanultam

egyszer s mindenkorra a legszebb magyar szavakat.

Biharkeresztes! Nyugati pályaudvar!

Vagy ami felejthetetlenül gyönyörű,

máig könnyet csal a szemembe: Közért!

Ó, azok a hosszú ékezetek! És az ajakkerekítéses

vonatállomások, városok, utcák, cégtáblák

mindenütt. Jöttem egy veláris ínségből,

a háztetős magánhangzók, a mássalhangzók aljára

akasztott, üresen himbálózó kampók világából, ahol

már csak itt-ott, már csak egy-egy színházteremben

lángolt, gyöngyözött, csókolt, sírt Kosztolányi Dezső,

hát van-e annál meghatóbb, mint félhangosan

elolvasni: Batthyány tér? Aztán a legszebb

magyar mondatok, például: Tessék vigyázni,

záródnak az ajtók! Ó, az a magyar bariton!

Az az összmagyar robogás József Attila

Dunája alatt! Nem hallgat a mély, micsoda

tévedés, hanem száguld. Újságot olvas

magyarul. Míg fölöttünk tovahömpölyögnek

az Erdélyből jött árvízi hajós izzadságcseppjei.

Majd persze a szívet-lelket lenyűgöző

változatosság ugyanazon a könnyed,

mégis férfias hangon, megállóról megállóra:

Az ajtók záródnak, kérem, vigyázzanak!

Vagy: Csukódnak az ajtók, tessék vigyázni!

És így tovább. Ülni huszonhét évesen,

kétgyerekes családapaként a föld alatti magyar

robogásban, elmenni a végállomásig és vissza,

csak azért, hogy a legszebb magyar mondatokat

újra meg újra… értitek ugye, mert csukódnak és

záródnak és tessék és kérem, úgy tűnik, csupa

szeretet, csupa boldogság, csupa megszólítás,

csupa szórend és csupa szórendiség,

semmi ajakkerekítéses pökhend és pökhendiség,

szeretnék vissza, oda, abba, ismét,

megint és állandóan és folytonosan

és megszakítás nélkül és mindig, mert ehető,

iható mondatok, laktatóak és elbágyasztóak,

szájunk szélén lecsordul egy-egy kortynyi

…ódnak és …ázni és …rem és …tók, a mohó

rágásban, nyelésben, fuldoklásban lehull egy-egy

morzsa, hogy aj… és tess… és kér…,

mit tettetek a legszebb magyar szavakkal,

mit tettetek a legszebb magyar mondatokkal,

miért olyan háztetős, miért olyan kampós,

miért olyan veláris ez az ajakkerekítéses ország,

hova robogunk a víz alatt, a Hídavatás

kísértetei alatt, a Dunába lőtt zoknik és harisnyák,

a parton hagyott cipők alatt, a rutinban,

a kopásban, a közönyben, távolodva

a legszebbségtől, sőt a szépségtől,

de még a széptől is, ahogy vissza-visszaugrik

a lemezjátszó tűje, ezt is ki érti már,

mit tettetek a legszebb mondataimmal,

csak annyi maradt belőlük, hogy: Záródnak.

Záródnak? Záródnak? Záródnak az ajtók? Csak

annyi? Kint maradni? Belépni? Szeretném még egyszer

megkönnyezni azt, hogy: Berettyóújfalu. Vagy: Házon

kívül tartózkodik. Vagy: Nyitvatartás. De már nem láng!

Nem gyöngy! Nem anya! Nem szűz! Nem sírok!

A vers hatalma

Mint aki poéta

Napjainkat sorra fölgyújtják az esték,

nem sötétedik még, rózsaszín a nemlét,

s mikor lemegy a nap, úgy eláraszt mindent,

látom mosolyogni messze-messze Istent,

mert biztosan ott van túl a horizonton,

tesz-vesz hallgatagon, nincsen, amit mondjon,

ő hányja kupacba a sok izzó labdát,

a halandó ember minden egyes napját,

s már a hegyek mögött gyűjthetett eleget,

de hoz újat reggel, mivel engem szeret,

vagy csak áltat mégis, s végül neki adom,

ahogy lenyugoszik tűzbe borult napom,

pedig meg fog ölni, mert sorozatgyilkos,

nem egyszerre persze, csak halálra kínoz,

s hiába könyörgök, mindörökre néma,

szólogatom magam, mint aki poéta,

nappal úgyis az lesz, mi elégett éjjel,

maréknyi tört betű hever szerteszéjjel,

lehet, hogy már én is egy vers vagyok csupán,

mint egy ország levert forradalom után,

nézem, merre menjek, s vajon ki vezessen,

hogyha csak rólam szólt eddig minden versem,

akárhányat írtam, egyedül maradtam,

nem találom Istent érthető szavakban,

hiszen érthetetlen, s irdatlan kezében

tán utolsó napom görgeti az égen.

(A dőlt betűs sorok Babits Mihály Olyan az életünk, Verses napló és Esős nyár c. verseiből valók.)

A vers hatalma

Írtam valamit, s most itt zakatol,

nem volt sehol, de már van valahol:

csattog az ördög kecskepatája

a macskakövön.

Veri az eső fent a cserepet,

összebújnak a puha verebek,

csattog az ördög kecskepatája

a macskakövön.

Az a sok felhő sorra kiszakad,

befelé nyílik minden kirakat,

csattog az ördög kecskepatája

a macskakövön.

Dobol az ablakon sok kicsi ujj,

rémülten vársz, hiszen nincs hova bújj,

csattog az ördög kecskepatája

a macskakövön.

Emlék-e vagy csak e versbe való,

fából mesteri mű: trójai ló?

Csattog az ördög kecskepatája

a macskakövön.

Kérdés nélkül is van száz felelet,

kérdezhettünk eddig épp eleget,

csattog az ördög kecskepatája

a macskakövön.

Mert amit kitalálsz, nem múlik el,

ha kinyílt a virág, nem hullik el,

csattog az ördög kecskepatája

a macskakövön.

Tartalom

Erdélyi nyár

Világítás

Könyörgés görög istenekhez

Fagyott kert

Maradék

Átfordítás

Átúszni a Szent Anna-tavat

Periszkóp

Hagyaték

Világítás

Hátrahagyott ars poetica

Oszlatás

Téli napnyugta

Hiszékeny test

Örökkévaló

Karácsonyi példabeszéd

Epiphania Domini

Misztériumjáték

Majd test nélkül

Emmausz után

Tavaszi passió

Az örök parafrázis

Istentelen grammatika

Tealevél

Hiszékeny test

Ars amatoria

Kimentés

Vakírás

Olvadás

Éhség

Bent

Kés

Több

Valóság

Hívórímek

Az élet értelméről

Kimentés

Csak nézők

Nyelvtan

Első személy

Tartalék

Szocreál

Zsebkendő

Múló verseny

Sirályok Marosvásárhely fölött

Fekete-fehér

Szocreál

Magyar jelentéstan

Szánalom

Konyhaszék

Föld

Pókerarc

Hatalom

Vaktöltény

A respublika ára

Tűszúrások

Vaktöltény

Árterület

Egy mondat a szabadságról

Mikor leszünk forradalmárok?

Pótkávé

Mélységiszony

Ajakkerekítés

A vers hatalma

Mint aki poéta

Csend

Ti ugyanazok vagytok

A föl-földobott Ady

Száz év hiány

De a győztesek

Túl egyszerű

Házsongárdi kalauz

Halottak napja Transsylvaniában

Áthallásos vers

Szótár

Amikor érkezem

A vers hatalma

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Mészáros Sándor
Borító Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 325 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence