Table of Contents

- Ki lesz a bálkirálynő?

- Eleven Eszterke és a tök

- Miért nem fúj a szél?

- Samu, a csontváz

- Ősz apó és a rejtélyes hang

- A nagy csipkebogyó szüret

- Samu és az éjféli bájital

- A zsebboszi nagy napja

- Denevér Dina új otthont keres

- Balhé a boszibálban

- A boszorkány kalapja

- A szerzők bemutatkozása

Írták:

Bódai-Soós Judit – Bodor Attila – Deme László – Kozári Dorka – Lovranits Júlia Villő – Tóth Eszter

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-639-668-8

Borító: Bodor Attila

Kiadja a HELMA kiadó 2024. 10. 04.

Ahogy rövidülnek a nappalok, és egyre korábban sötétedik odakint, mi mással lehetne a legjobban elütni az időt a szobában, mint a mesékkel?

Így vagyunk ezzel mi, e kötet szerzői is. És mivel kapni mindig jó, de adni még inkább, elhatároztuk, hogy egy játék során megajándékozzuk egymást és az olvasókat az új évszakra hangoló történetekkel. A játék lényege az volt, hogy mindenki felírta a legkedvesebb őszi kívánságait (legyen az egy szereplő, mesei elem, esetleg cím), amelyekről a legszívesebben hallgatna meg egy kényelmesen bekuckózós vagy éppen kellemesen borzongós mesét. Végül kisorsoltuk, hogy ki kinek a kívánságai szerint írja meg a történetét. Ám a játéknak itt még koránt sincs vége! Ti, olvasók, most kinyomozhatjátok, hogy a három kívánságból mennyit sikerült beépítenünk a sztoriba!

Ha szívesen gyűjtötök sárga faleveleket, faragtatok már vigyori töklámpást (vagy csak tervezitek), esetleg elég bátrak vagytok, hogy farkasszemet nézzetek egy boszorkány fekete macskájával, akkor ez a gyűjtemény igazán nektek szól! Fogadjátok sok szeretettel ezeket a „tök jó” meséket!

Bodor Attila

Szeged, 2024. szeptember 1.

Ki lesz a bálkirálynő?

Kozári Dorka meséje Bodor Attilának

(Megtalálod őket? Attila három kívánsága: 1. Hová tűntek a gólyák? 2. harmattündér és dértündér; 3. évszakok, ha találkoznak)

Keleppapa a könyvespolc előtti fotelben ült, és jólesően nyújtóztatta ki reumás szárnyait. Látszott rajta, hogy mesélős kedvében van. Mikor belekortyolt hosszú csészéjébe, az unokák azt hitték, megint azt a történetet veszi elő, mikor egy róka olyan lapos csészéből kínálta, amibe bele se fért a csőre[1]. De ezúttal hosszan ízlelgette a teát, majd múltba merengő pillantással azt monda:

– Az volt ám csak a tea, amit a bálon szolgáltak fel, mikor dédapátok itthon felejtett!

Összevaccant az unokák foga. Itthon felejtették Keleppapát? Mióta csak az eszüket tudták, minden nyár végén útra keltek, hogy Ingwamza[2] bácsihoz repüljenek Dél-Afrikába. Hát itthon is lehet felejtődni? Ez nagyon félelmetesen hangzott.

– Hány éves voltál akkor, Papa? – kérdezte az egyik unoka.

– Mennyi is…? – töprengett Keleppapa. – Nem lehettem sokkal idősebb tinálatok.

– És nem féltél?

– Dehogy is! – nevetett fel Keleppapa – Igazán jó móka volt. Olyan dolgokat láttam akkor, amit nem sok gólya mondhat el magáról.

– Mit láttál, Papa? – most már nagyon várták az unokák, hogy nagyapjuk meséljen.

– Az évszakok találkozását! – újra nagyot kortyolt a hosszú csészében gőzölgő teából. – Ha belegondoltok, mi nem ismerünk mást igazán, csakis a nyarat. Idehaza a meleg hónapokat töltjük, Ingwamza bácsiéknál meg… hajjaj, ott van aztán csak meleg!

Ez igaz volt, a bácsi Dél-Afrikában lakott, ahol még arra is vigyázni kellett, hová lépnek, mert még az út is forró volt (ugyanis a varga csak Keleppapának varrt egyszer egy csizmát, de ők, a gyerekek, mezítláb jártak egész nyáron – vagyis mindig. Ennyit a cinege irigységéről[3].)

– De – folytatta a papa – tanultátok ti is az iskolában, hogy valójában négy évszak van. Van még ősz is, aztán tél, majd tavasz, mielőtt újra nyár lesz. Hát ezt láttam én akkor. Láttam, hogyan csavarodnak őszbe a fák levelei, amiket mi még szinte zölden szoktunk itt hagyni. Megbarnulnak egészen, aztán lehullanak. Csak a fenyő levelei maradnak az ágon. No, azokat meg feldíszítik télire! Egyszer majd azt is elmesélem. De most arról a csodálatos bálról akarok mesélni, amit azon az őszön rendeztünk.

– Azért volt olyan csodálatos, mert finom volt a tea? – kotnyeleskedett az egyik unoka.

– Vagy azért, mert lehullottak a levelek? – kérdezte egy másik.

– Mindezekért is, de még valami másért is. Várjatok csak, mindjárt elmesélem.

***

Egy reggel korán kimentem békázni a Rákos-patakra. Figyelmeztetett persze az apám előző este, hogy másnap ne csavarogjak el, mert reggel indul a csapat Afrika felé. De Cakó[4] barátom azt mondta, akkora békák vannak most a patakban, amekkorákat még nem láttam. Hát persze, hogy oda kellett mennem megnézni. És hát lehet, hogy egy kicsit valóban nem figyeltem az idő múlását. Nektek bevallom: nem figyeltem én semmit, csak azokat a jó kövér békákat. Csakhogy mire visszaértem, a fészek már üres volt. Elrepült a csapat. A villanyoszlop alatt tébláboltam, ahol a mi fészkünk volt, és valószínűleg elég tanácstalan képet vághattam, mert odalépett hozzám az öreg, aki a villanyoszlop melletti házban lakott.

– Hát, te komám, itt maradtál?

Az nem volt újdonság, hogy értem a beszédét, mert régóta rebesgették már róla, hogy valamiféle tündért vett feleségül, de eddig sose volt még közelebbi dolgom vele. Tudtam róla, hogy Becsuknyisky bácsinak hívják, hogy portás a falu kultúrházában, és főleg azt tudtam, hogy igen jólelkű bácsi. Nem csak a kutyájával és jónéhány macskájával bánt szépen, de több sün is neki köszönhette, hogy túlélte a hidegebb hónapokat. Sőt, egyszer magam is láttam, mikor cukros vizet adott egy kitikkadt méhecskének. Szóval nem volt bennem félelem, mikor válaszoltam Becsuknyisky bácsinak.

– Úgy tűnik – kelepeltem, és ő megértette.

– Zord telünk lesz – lesett föl az égre Becsuknyisky bácsi. – Nem jó ám a hóesésben a villanyoszlop tetején vacogni.

– Az egyáltalán nem jó – erősítettem meg.

– No, meg addig is. A nap még süt, de az éjszakák egyre hűvösebbek.

Megborzongtam a gondolatra, de sejtettem már, mire akar kilyukadni ez a jószívű bácsi. Biztos ti is kitaláltátok már: befogadott télire a házába. Először persze elfogódva lépegettem utána, de mikor megláttam Tünde néni arcát, már tudtam, hogy nem lesz itt semmi baj. Ő volt ugyanis Becsuknyisky bácsi felesége. Teljes nevén Becsuknyiskyné Kovács Tünde. Az állatok védelmére szakosodott tündér.

Mivel még azt is tudták, hogy a vízparti életmód az igazán kedvemre való, ezért a fürdőszobában rendezték be a szállásom, és amikor reggel meg este megmosakodtak, mindig ügyeltek rá, hogy hagyjanak nekem egy kis tiszta vizet a kádban. Béka ugyan sajnos nem volt benne, de gumikacsa igen!

Na, de megint elkalandoztam, hiszen a bálról akartam mesélni.

Napközben, amikor nem volt annyira hideg, az udvaron és a téren járkáltam. És mivel nem volt mellettem a családom, se Cakó barátom, jobban megismertem a környék más állatait. Béla, a cinege, és Meggyeske, a meggyvágó a mai napig jó barátaim, de megismerkedtem kutyákkal és macskákkal, sőt még egy denevérrel is.

Egy kora októberi este történt, amikor a ház előtt nézelődtünk Tünde nénivel. Valami röppent, valami cikkant, azt se tagadom, hogy egy kicsit megijedtem, de ahogy kikukucskáltam Tünde néni háta mögül… Na, jó, hát nagyon megijedtem, bevallom. Szóval ahogy kikandikáltam, láttam már, hogy nincs itt semmi gond. A repülő-cikkanó egyén ugyanis jó ismerőse volt Tünde néninek. A néni óvatosan kinyújtotta a mutatóujját, azon függeszkedett a kis jószág fejjel lefelé.

– !nav jab ,merék inén ednüT– csipogta nagyon magas hangon. Sose hallottam még ilyen furcsa nyelvet, pedig Ingwamza bácsiéknál aztán igazán érdekesen beszélnek. Ám úgy láttam, Tünde néninek semmi gondot nem okoz, hogy megértse a kis bőregeret.

– Mi a baj, Csipeszke? – innen is láttam már, hogy jó ismerősök, ha a néni a nevén szólítja.

– .keibböt a katlofúcsiK – ezt már sírós hangon mondta a denevérgyerek, én pedig akárhogy is figyeltem, nem ismertem fel ezt a különös nyelvet, pedig hallottam már sokfélét, hiszen jó pár országon át szoktunk repülni, míg Dél-Afrikába érünk.

– Kutyabaj – mosolygott Tünde néni. – Majd megmutatod te nekik, hogy nincs igazuk. Hanem, kicsi Csipesz, nem fordulnál meg, hogy ez a gólya barátom is értse, amit mondasz?

Csipeszke máris készségesen abbahagyta a függeszkedést, és egyenesen szembe nézett Tünde nénivel.

– Bocsánat – csipogta most már teljesen érthető nyelven. – Szóval… Izé… Az van, hogy kicsúfoltak a többiek.

Már értettem, miért olyan kétségbeesett, és azt is értettem, miért nem értettem korábban. Függőbeszédben mondta el ugyanezt, azaz számomra visszafelé hangzott minden. Így, hogy végre tudtam, miről van szó, magam sem akartam kimaradni a beszélgetésből.

– Lohol kutya volt az, igaz? – kérdeztem mérgesen. – Az olyan csúfolódós.

– Az is – bólintott Csipesz – Meg az a macskaképű Nyivák.

– Nono! Te se csúfolódj! – szólt rá Tünde néni, holott a macskaképű igazán nem is csúfolódás, ha egyszer Nyivák tényleg macska. – De hát, mit mondtak neked?

– Hogy félek a halloweentől! – Csipesz megint elsírta magát. – Pedig én nem iiiiis… Csak épp fogalmam sincs, hogy kell olyat csinálni.

Nekem még csak arról se volt fogalmam, hogy mi az, amiről beszélnek, úgyhogy nagyon füleltem. Hát kiderült, hogy ilyenkor, az ősz legeslegközepén óriási bulit szoktak tartani az emberek és az állatok egyaránt.

– Az ijesztgetés a lényege ennek az ünnepnek – magyarázta Csipesz –, de a környék állatainak épp elég ijesztő az, hogy a gyerekek rémes maszkokban szaladgálnak azon az éjszakán. Úgyhogy mi szakítottunk az emberi hagyományokkal, és nem a legijesztőbb jelmezes lesz a bálkirály, hanem az, aki rettenetesen okos. És aztán ő választhatja ki a bálkirálynőt. Persze ez a része már uncsi, mert mindig vagy Harmattündér, vagy Dértündér nyeri el a címet. Attól függően, hogy este, vagy hajnalban választ a bálkirály. Idén engem bíztak meg, hogy megszervezzem a bált. De még csak azt se tudom, hová lehetne szervezni.

Miközben Csipesz csendben hüppögött, nekem eszembe jutott valami.

– Én tudok egy helyet… – szólaltam meg, és kissé bátortalanul néztem Tünde nénire. – Vagyis egy olyan embert tudok, aki egy éppen ilyen bálokra alkalmas helyet szokott őrizni.

– Vajon kire gondolhatsz? – kérdezte tettetett töprengéssel Tünde néni, de a szeme sarkában már mosoly bujkált.

Becsuknyisky bácsi hosszasan mozgatta a bajszát, mikor meghallotta, mit kérnek tőle az állatok. Ez nála mindig annak a jele, hogy alaposan megfontolja a dolgokat. Végül azt mondta:

– Nos.

És még egy kicsit mozgatta a bajszát, mielőtt döntött.

– A rendetlenkedő emberekre – mondta – azt szokták mondani, hogy úgy viselkednek, mint az állatok. Hát, én sok állatot ismerek itt a faluban, és el kell mondanom, mind tisztábban tartja a vackát, mint egynémely ember a házát. Így hát, persze, hogy beengedlek benneteket a kultúrházba!

Hatalmas szervezésbe kezdtünk Csipesszel, és aztán hatalmas bulit csaptunk. A tyúkok egy hétig fűzték a pattogatott kukoricát, hogy girlandokat csináljanak díszítésnek, az egerek pedig a legfinomabb falatokat csenték el a gazdag házak kamráiból.