BAUER BARBARA

A FEKETE RÓZSA

A SZERZŐ KORÁBBI KÖTETEI

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

bauerbarbara.hu

bauerbarbaraszerzoioldala

Copyright © Bauer Barbara, 2020

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2020, 2025

Minden jog fenntartva!

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Szerkesztés V. Detre Zsuzsa

Tördelés Sólyom Melinda

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

Készítette Békyné Kiss Adrien

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-475-437-4

Azt mondják, fekete rózsa nem létezik. Színe csupán fények játéka, árnyalatok keltette látszat, összemosódás. Valójában karmazsinvörös. A legmélyebb bordó, ami érzékelhető, teltsége elnyel minden más színt, ami mutatkozni kíván.

És míg a kétkedők a színek feletti polémiára fecsérlik a pillanatot, vannak, akik gyönyörködnek benne. Hagyják, hogy a természet ékes varázsa magával ragadja őket, akkor is, ha csupán illúzió.

Akárcsak az élet. Káprázat. Minden egyes árnyalata, ahogy minden egyes perce is lelkünk tükröződése, amiben megláthatjuk a legmélyebb színeket, mint évezredeken átívelő gondolatokat, bimbójában a születést, mint reményt, legsötétebb árnyalatában a halált. És miként a nap megcsillantja szirmain sugarát, felfedve a rózsa sokszínűségét, egyszeriben fény derül az öröklét titkára is. Ami nem más, mint a szerelem…

Nagyszüleimnek

I. RÉSZ

HÓANGYALOK

Fodros a szoknyája. Nem valami könnyű selyem, omló szatén, a nyári forróságban hűsítő zsorzsett. Nehéz vászon. Rajta kötény, halványlila. Kis sámlin ül, régi, fényesre kopott bútordarabon. Ölében tál, apró virágokkal az oldalán, mellette kandúr lustálkodik.

Maszatos kis kezét szájához emeli, szétnyitja ujjait, de a szemek egy része szertehullik. Gurulnak le a karján, be a ruhája alá, vissza a kötényére, a földre. Nevet, mint akit csiklandoznak, miközben mohón falja a zsenge, édes bogyókat. Újabb hüvelyeket pattint szét, ujja begyével ügyesen sepri ki a szemeket virágmintás vájdlingjába. Koppannak. Ő újra és újra felnevet, majd az ujjai közé fog egyet, és az addig nyugodtan lustálkodó kandúrnak nyújtja. Megbökdösi vele az orrát, majd a földre dobja. Elgurul, a macska utánaered.

– Kislányom, így sosem lesz készen a leves! – hallom a konyhából. Felriadok. Ismeretlen hang, ismeretlen a kislány is. Mégsem idegen. Feláll, miközben táljára mered, amiben kósza borsószemek gurigáznak. Lerázza lila kötényét, két kis copfja az arca előtt repdes, ahogy szökell. Már a küszöbön áll, amikor észrevesz. Felém pillant, miközben két kezével a régi, zománcozott edény fülét markolja. Csillogó szeme kíváncsian keresi a tekintetem. Nevetése hangtalanná válik, mosolyog. Nézem őt.

Nézem, amint átlépi a küszöböt, betoppan a házba, eltűnik a vastag falak mögött.

Nézem, amint bent leteszi az edényt az asztalra, a kredenchez lép, és megemeli a hímzett kendőt, ami alatt még meleg a sütemény. Almás rétes. Érzem a fahéj illatát. A kandúr elejtett morzsára vár, a víz forr a sparhelt tetején, kilóg a tyúk lába a fazékból. Odébb petrezselyem szárad. Forró az alma a rétesben, égeti a nyelvem, az ujjaim összeragadnak. „Ne olyan mohón!”, hallom a hátam mögül. Megperdülök.

Nincs ott senki.

Hogy is lenne, hiszen az utcán állok. A kerítés túlsó oldalán. Nézek a kislány után, aki eltűnt a házban. A dédi házában. Hallom a nagyapám hangját magam mögött, érzem a nagyanyám süteményének ízét, a lábamon a vén kandúr dorombolását. Érzem, ahogy a feltörő emlékek végigfolynak az arcomon, nézem a fényes sámlit, amit a dédapám faragott. Hallgatom a harangot, esti misére hív, várom, hogy nagyanyám nevetve az üres tálra nézzen. Ma sem lesz borsó a levesben.

Az ott maradt emlékeimet mások élik. Talán nem is az enyémek, hisz még meg sem születtem. Mesék csupán. Elmesélt történetek.

Megelevenedett múlt.

Nevetett, dorombolt, szökellt… rám pillantott. Kislány képében érkezett, régi kerítés mögül. Öreg fák árnyékában, üres tál mélyén. Látom a lábam alatt a töredezett járda kövei közt, tapintom minden egyes ház falán. Már mögöttem van, távolodom, futok előle, jön velem. Kendős néni képében int. Átfutok az úton, marja a torkom a por, elnézek az istálló felé, a domb aljába, nézem a fiút, ahogy feltűri nadrágja szárát, hogy a kút vizénél hűtse le magát. Őt ismerem! Rám vár. Futok a patak mentén, nézek a pék háza felé. Ő már pihen, hajnalban kelt. Felrohanok a templom lépcsőjén, kettesével szedem a fokokat. Itt-ott moha borítja a köveket. Innen jól látom az iskolát. Az egész falut. Csak a fiút nem találom sehol. Nyoma veszett. Ahogy a kendős nénit sem látom már. Az istálló helyén új épület áll. Az út sem poros, túloldalán hősöknek állítottak emléket. Olyanoknak, akik az emlékeimben még meg sem születtek. Azóta értünk haltak. Odalépek. A szemem előtt nevek peregnek. Nem akarom látni őket, összemosódnak, csak egy tisztul ki újra és újra, de könnyes szemem mégsem engedi, hogy lássam. Szétfolynak a betűk, elmosódnak. Mégis fáj, zokogok.

Megkerülöm a templomot.

A pék sem pihen. Örök álmát alussza.

Felnézek a templom elnémult tornyára. Elhallgatott a harang, becsukódott a súlyos ajtó. Megannyi esküvő, temetés, keresztelő, örömteli és szomorú esemény, meggyónt bűnök, felemelő pillanatok őrzője. Történeteké.

Elindulok lefelé, a lépcsősor másik oldalán. Már nem sietek, hová is rohannék. Minden megvár. A Magyar-kút vize sem siet, forrása emberemlékezet óta táplál, mellette a szobor, ami sok-sok évszázada őrzi titkainkat. Mosolyra húzódik a szám. Emlékszem, kislány voltam, tán szerelmes is. Nagyanyámat faggattam, lánykoráról. De ő csak legyintett. Később, amikor nem kérdeztem, mesélni kezdett. Nemcsak a saját, hanem mindenki történetét. Talán ezt láttam az imént: életre kelt emlékeket.

Halk furulyaszó kúszik ki az iskola nyitott ablakán. Becsukom a szemem, várom az elmesélt történeteket.

Aztán elhal a furulyaszó. Egy szekér döcög el mellettem. Amikor az iskola kapujához érek, éppen kilép a tanító. Magas, szigorú ember, gondosan hátrafésült hajjal, fehér ingben, Guten Tag! – köszöntik, és ő biccent. Kinyitom a szemem, megyek tovább. A köveket rugdosom, amikor gólya repül el felettem. Csőrében szalmaszál vagy valami hasonló. Napok óta a fészkét javítgatja, amióta csak megérkezett. Nézem őt, amikor súlyos ajtó dörrenését hallom. Megtorpanok. Tudom, már felismerem, ez nem a valóság. Ismét a múltban vagyok. A zaj irányába sietek, arcomat az ablakhoz préselem. Folynak a könnyeim, együtt sírok vele, aki odabent van. Vajon ki születhetett? Most jött a világra, kezdi életét, tele reménnyel, arra várva, amiért érkezett. Ki ő, miért jött, hogyan változtat majd a világ folyásán?

Ismét futni kezdek. Lefordulok a közön, át a téren, magam mögött hagyom az elcsendesült óvodát. Ó, hát én nem itt voltam kisgyerek, az én óvodám még máshol állt.

A fák között látom a lemenő napot, vörösen izzik a fénye a köveken. Évszázadok régi keresztjein csillan az alkonyati fény. Megkopott vésetek, egykori életek, családok rajzolatja, ma kőkerítés. Közéjük lépek, de megállítanak. Őriznek, sorfalat állnak, vigyáznak. Körbeölelik halottjainkat, óvják nyugalmukat. Tovább megyek. Még a lélegzetem is lelassul, a szívem is óvatosabban ver. Csak a fülemben hallom még mindig az újszülött hangját. Már nem sír. Az anyja mellén pihen. Csendesen szuszog. Sírok között bolyongok, vajon melyik lehet az övé?

Lehunyom a szemem. Már én sem könnyezem. Édes tej ízét érzem a számban. Copfjaim vidáman ficánkolnak az arcom körül, borsószemek koppannak a zománcozott tálam alján. Dobban a szívem, táncolok. Eszelősen forgok, a szám csókra éhes. Boldog vagyok! Ismét rohanok. A múltban vagy most, tán az elkövetkezendő időkben, régi képek nyomán. Egyetlen sűrű pillanatban. Emlékezni akarok!

1.

Etyek, 1935 tele

Anyám minden újságot eltett, amit fontosnak ítélt. De hogy mi a fontos, azt csak ő tudta megmondani. Aztán, amikor a nővérem a haját bodorította, és előszedte a lapokat, és éppen egy olyan írást pirított meg a hajvasaival, ami „nélkülözhetetlen az utókor számára”, akkor volt nagy veszekedés. „Egyszer még fontos lehet”, mondta. Akkor is dühös volt, amikor Juli éppen azt a fotót égette meg az öt évvel korábbi Budapesti Kurírban, ami az etyeki templomkertben készült. Azt mondta, amit leírnak, az vagy igaz, vagy nem, de a fotó mindent elmesél. Aki rajta volt, az bizony ott volt, még ha tagadta is. Márpedig akkor majd ezer ember vonult fel a régi kőlépcsőn, hogy jelen legyen a kántortanító-választás nagy vitáján. Még hatott az előző napi kortesbor, nagy volt a felhajtás, összecsattant a falu vezetése, a plébános és a jó szomszédok is, akik addig békében éltek.

– Öt éve történt! – simítgatta az apám az újságot, hátha megmenti vele, de anyám hajthatatlan maradt.

– Éppen te mondod? Aki sváb létére magyar lányt vett el? – mutatott magára. Ami valójában soha senkit nem érdekelt. Generációk óta éltek békében az emberek, inkább élvezték az előnyét a sokféleségnek, mint hogy bárki a másikra mutogatott volna. Egészen addig, amíg a kántortanítót ki nem kiáltották pángermánnak.

Akkortájt, amikor leemelték a Rozgonyi óragyár toronyóráját, amit a század elején még mindenki megcsodált, ám harminc évvel később már idejétmúltnak ítéltek.

– Kaptunk helyette világító toronyórát – próbálkozott ismét az apám, kiemelve a plébános érdemeit, de anyám csak bosszankodott, még ennyi idő elteltével is. Járt templomba, de a papot nem szívelte. Még akkor sem, ha néhány óra múlva maga a megyés püspök szenteli föl a felújított templomot, és a lánya éppen a nagy esemény tiszteletére bodorítja a haját. És akkor sem, ha a felújítást a falu a plébános buzgólkodásának köszönhette. És annak ellenére sem, hogy néhány hét múlva ő adja majd össze a lányát Péterrel.

Bár a fotó megégett, és vele odaveszett a megörökített pillanat, lassan elkészültünk.

– Nézzétek – szólalt meg az anyám hosszú hallgatás után, amikor beléptünk a templomba, és már a padsorok között jártunk, miközben le nem vette a szemét a mennyezetről.

– Igazán szép lett – felelte apám. Érezte, hogy ezen a napon jobb mindenben egyetértenie a feleségével.

– Szép, szép, de nem ez a lényeg! – legyintett az anyám.

– Hanem?

– Kifizettek nyolcezer pengőt egy fővárosi festőművésznek a freskókért, de – hajolt közelebb apámhoz, ám szerencsére így is hallottam, amit mondott – akinek tyúkja van, az bizony mind adott a tojásából.

– Miért, tán nem volt elég a fizetség a festőnek? – kérdezett vissza az apám, de az anyám ismét legyintett.

– Nem fizetségnek kellett az!

– Hanem?

– A sárgáját keverték bele a festékbe, mert nem volt elegendő szín – mondta az anyám, és összeszorította a száját. Ilyenkor tudtam, hogy a maga részéről befejezte, nincs több mondandója, de apám sajnos ezt nem vette észre, és megszólalt.

– Akkor attól lett ilyen szép! Akartam is mondani, milyen szép tojásszínű…

De az anyám itt belefojtotta a szót, miközben mi az ikrekkel már alig tudtuk visszafojtani a nevetést. A szüleink ugyanis ritkán vitáztak, de ha mégis megtették, mindig az volt az érzésünk, hogy anyánk morgása szórakoztatja az apánkat.

– Amikor a vacsoraasztalról nélkülözünk? – sziszegte.

Nekünk nem voltak tyúkjaink. Folyton elvitte a róka vagy a nyest, és apám nem küzdött velük. Inkább tartottunk disznót, tehenet és libát. Apám semmirekellőnek tartotta a pulinkat. Szerinte nem engedhette volna a rókát a tyúkok közelébe. De több szót nem ejtettünk erről. Juli örült, hogy az esküvőjére elkészült a templom felújítása, így mire hazaértünk, mindenki megnyugodott.

Még én is, pedig én nagyon izgatott voltam. Ugyan engem sem a tojás sárgája, sem a toronyóra nem érdekelt, annál inkább vártam az esküvői előkészületeket. Én is kaptam új ruhát, rám kötötték a pufándlit, majd erre a hurkára hasonlító farpárnára ráhúzták a szoknyámat. Úgy éreztem magam, mint egy töltött galamb, de nem bántam. Aztán az én hajamból is valóságos Hoarneste készült, egy igazi hajfészek, és én is vártam valakit, akivel majd táncolhatok. Persze erről senkinek nem beszéltem. A két bátyám kinevetett volna, a húgom még csöppség volt, anyámnak erre nem volt ideje, apám pedig… emlékszem, amikor Juli először szökött el a Péterrel. Persze nem szöktek, mindenki tudta, hogy találkoznak, hogy a Kálvárián sétálnak, a halastónál csókolóznak, a Kápolna mögött szednek fehér virágokat, apám mégis halálra aggódta magát.

– Meg ne tudjam, hogy bántja a lányomat! – aggodalmaskodott, mire az anyám felé csapott a konyharuhával.

– Ugyan miért bántaná? Hisz szereti! – nevetett a férje aggodalmán.

– Tudom, na, tudom! – morgott. – De ha egy ujjal is hozzáér…

És nem fejezte be a mondatot. Hisz tudta, hogy nem is kell befejeznie. Péter jó ember, még ha nehezen boldogul is, de majd csak sikerül neki. De apámnak mi hárman voltunk a szeme fényei. A nővérem, a húgom és én. Az ikrekkel másként bánt. Velük kemény volt, és ha lányokról volt szó, megeskette a fivéreimet, hogy nem hoznak szégyent a nevére. Addig ki sem léphettek az ajtón, míg meg nem ígérték ezt.

Szóval apámmal még nem beszélhettem meg, hogy a tízéves szívem bizony megdobban, ha meglátom őt. Hogy azért öltöm ki rá a nyelvemet, mert akkor nevet, és azt se bánom, ha elkapja a copfomat, pedig itthon, ha az ikrek teszik ugyanezt, akkor mindig visítok. Apám szerint éppen úgy, ahogy a malacok. De ha Andris kapja el a copfomat, akkor felé fordulok, és megint csak nevetünk. Tudtam, hogy a nővérem esküvőjén szépen kell viselkednem, nem nyújtogathatom a nyelvemet, a hajam pedig takaros koszorúba lesz feltűzve, mégis, vagy talán éppen ezért vártam olyan izgatottan a nagy napot. Táncolni fogunk!

Nem is tudtam másra figyelni. Eddig még csak apámmal táncoltam, a szüreti bálban. A bátyáimnak eszébe sem jutott, hogy felkérjenek, inkább bujkáltak a pincék között, mint hogy megforgassák a kishúgukat. Nem is bántam, ahogy azt sem, hogy az apám sem vitte túlzásba a táncot. De azóta már sajnálom, mert suta voltam már akkor is, és ez magától mit sem változott.

Éppen ezen aggodalmaskodtam, amikor meglepetésemre az anyám a kezembe adta a vasalót. Nem először.

Forró volt, és nehéz. Mindig félve vettem a kezembe, egyszersmind nagy büszkeséggel, mert úgy éreztem, ehhez a feladathoz fel kellett nőni. Pedig anyám sokáig nem engedte, hogy hozzányúljak. Nem tudom, hogy engem féltett-e jobban, vagy a ruhákat, de egy biztos: mindig azt mondta, kicsi vagyok még. Aztán egy alkalommal temetésre készültünk, az anyám fel és alá rohangált a házban, de nem a halott miatt, hisz nem is kedvelte. Nőrokon. Ennyit mondott róla, amikor kérdeztem, ki volt ő nekem. Amiatt volt ideges, hogy indulni kellett volna, de a két bátyám még gatyában futkosott a ház körül, a húgom bőgött, a nővérem nem volt sehol, biztosan „megint a Péterrel bujkál”, én pedig „csak tátom a számat”. Na, ekkor adta oda a vasalót először. Péter pedig azóta megkérte a nővérem kezét.

Annyiszor láttam már, hogy tolja az anyagon a forró vasat, hogy mutatnia sem kellett. A parázsló faszenet ő tette bele, aztán magához intett és elviharzott. Én pedig lóbálni kezdtem a súlyos vasalót, mert így láttam tőle. Amikor felizzott, óvatosan kisimítottam a ruhákat. Még dúdoltam is közben, ahogy ő szokott. Mennyire szerettem az átforrósodott anyag illatát! Olyan boldog voltam, szippantottam a levegőből, néztem a varázslatosan eltűnő ráncokat, lóbálás után a vörösen felizzó parazsat, és arra gondoltam, nagylány lettem. Pedig csak anyám nem ért rá, hogy a ruhákkal foglalkozzon.

Azóta már a szenet is én teszem bele, és ezen a jeles napon a nővérem kötényét is én vasalhattam.

Amikor az esküvőjére készülődtünk. Anyám kikeményítette az anyagot, a két bátyámat pedig odaparancsolta mellém. A szoknya vasalása ugyanis nem egyemberes feladat. Minden egyes rakott ránc élét le kell fogni a két végén, hogy szép rendben sorakozzanak egymás mellett, akárcsak a harmonika redői. Már fájt a karom a súlyos vasalótól, de egy pengőért sem adtam volna ki a kezemből. Hetek óta varrtak és hímeztek az asszonyok, mind a Juli ruháján dolgoztak. Csak a párta volt a régi, azt Éda mamától kapta. Anyám is azt viselte, amikor apám oldalán az oltár előtt állt. Én majd újat kapok, hiszen ezt majd már a nővérem lánya kapja meg. De a ruháját erre a napra varrták. Még én is hímeztem. Sosem láttam még ennyi bársonyszalagot, mint ami a ruha aljára került. Apám nyolcvan pengője is majd elment rá, de „hadd lássák, hogy Julit jól kistafíroztuk”, mondta az anyám.

Szerettem, amikor összeültek kézimunkázni az asszonyok. Olyan történeteket hallottam, amiket amúgy el nem meséltek volna, szeméremből. Itt hallottam Jolán néniről, a tanító feleségéről, akit nem látni másban, mint feketében, és folyton a templomban tölti az idejét, hogy bizony igazi udvartartása volt fiatal lány korában. Azt mondják, nagyon szép volt, de „hogy elmúlt!”, vágja rá mindig az apám somolyogva. De amikor még szép volt, és hamvas, egy alkalommal nagy verekedés tört ki a portájukon. Az éjszaka leple alatt az akkor még csak tizenhét éves Jolánnak májusfát készültek állítani a legények. Ám a lány apja résen volt, és vasvillával kergette el a fiatalokat. Mindet, hisz nem tudhatta, melyik közöttük a szerelmes legény. Tollfosztás közben pedig azt tudtam meg, hogy a nagyapám alig látott, annyi lánytól kapott szalagot a kalapjára, amikor indultak a sorozásra, és még utoljára megálltak a falu végén egy-egy lopott csókra, amit aztán majd ízlelgethetnek a fronton. De, amikor visszatért a nagyapám a nagy háborúból, egyetlen szalag volt a csuklójára kötözve. A nagyanyámé. Csak arra vigyázott Isonzónál.

Nagy szerelem volt az övék. Anyám szülei is szépen éltek, de nekik nem jutott sok idő. Anyai nagyapám elesett a doberdói csatában, a felesége szalagjával együtt.

Péter is szereti a nővéremet, ahogy anyám fogalmazott irigykedő asszonytársainak a templomból hazafelé jövet: „Már most a tenyerén hordozza, pedig Juli még nem is szült neki fiút.”

Én is szerelmes akarok lenni! De még csak tízéves vagyok, lapos, mint a deszka és szeplős, mint a fürj tojása. Ráadásul alacsony, mint a törpefenyő. Apám szokta ezt mondani, mert éles a nyelvem, és szurkálok a szavaimmal. A hajam pedig lángvörös, mintha csak máglyán lobogna.

Mire végeztünk a vasalással, a koszorúslányok is elkészültek. Gyorsan én is magamra kaptam a gyönyörű ruhámat, hagytam, hogy az egyik néném felforrósított újságpapírra tekerje rakoncátlan tincseimet, hogy sűrű loknikat varázsoljon a szénakazal helyére, majd elcsentem Éda mama vörös rúzsát, amit még Párizsból kapott a millenniumi ünnepségre. Nagy becsben tartotta, pedig már igencsak dohos szagot árasztott, de nem bántam. A két orcámra tettem belőle egy-egy pöttyöt, és jól elkentem, amitől nemcsak pír került sápadt bőrömre, hanem a szeplőimből is eltakart egy keveset.

Hideg volt, ropogott a hó a talpunk alatt, amikor elindult a násznép a Péterék házától. A falu szélén laktak, a temető szomszédságában, nem messze tőlünk, így nem maradtam le a várakozás során semmiről. Láttam őket közeledni. Elöl ment a fúvószenekar, vöröslött az arcuk a hidegtől, amin még a pálinka sem segített. A nővérem majd sírva fakadt, amikor a hótól vizes lett a ruhája alja, és bosszankodott, hogy miért nem nyáron esküdnek.

– Falun nyáron a föld vár, nem a nászágy, lányom – hurrogta le az apám, mire Juli csak szipogott.

Végre odaértek. Egy helyben topogtam, de még a hidegről is elfeledkeztem, amikor kilépett a sorból Ede bácsi, a vőfély, hogy elbúcsúztassa Julit, én pedig csak mosolyogtam, és óvatosan anyám arcát fürkésztem. Ugyanis Ede bácsi kötötte az ebet a karóhoz, és bizony nem megkérte Juli kezét, hanem búcsúztatta őt. A szüleitől, a rokonoktól, a szomszédságtól. Apám pedig csak bólogatott elégedetten, hisz olyan ritkán lett neki igaza, különösen, ha szokásokról, ha a család ügyeiről volt szó. De ezúttal ő nyert.

Emlékszem, úgy egy héttel az esküvő előtt ült le Ede bácsi nálunk, hogy átbeszéljék a nagy nap minden egyes lépését. Apám eleinte a fejét vakarta, úgy gondolta, nincs ezen mit átbeszélni, minden esküvő egyforma. És valóban, amin eddig ő maga is részt vett, az mind egyforma volt. A sajátját is beleértve, különös tekintettel arra, hogy amikor a szüleim házasodtak, anyai nagyanyám, Éda mama ágynak dőlt, így a szervezés – másik nagyanyám elégedettségére – a fiús háznál maradt. Így történt, hogy az ő esküvőjükön semmi sem tanúskodott arról, hogy a sváb apám egy magyar lányt vett feleségül.

Ahogy most sem sikerült anyámnak becsempésznie egyetlen, gyerekkorából felderengő szokást sem. Apám még énekelni sem engedte, pedig anyámnak igen jó hangja volt. De a fúvósok mellé nem való, állapította meg az apám, és ezzel lezártnak tekintette a vitát. „Éppen elég, hogy megperzseljük a disznót!”, dünnyögte az orra alatt, amikor Ede bácsi és anyám terveket szőttek, majd egy legyintéssel véget vetett a beszélgetésnek. „Edém, tudod te, hogy mi a dolgod. Itt sem lesz ez másként!” Majd miután Ede bácsi távozott, apám még mindig a disznóvágással volt elfoglalva. Egyszerűen nem tudott megbékélni a bűzös perzseléssel, de miután mindig Éda mamánál vágtunk disznót, így el kellett fogadnia. Emlékszem az apám arcára, amikor egy alkalommal nálunk került sor az ölésre. Még mielőtt bárki szóra nyithatta volna a száját, leforrázta a kimúlt állatot, és mire előkerült a perzselő, már alig volt szőr a szerencsétlenen. Akkor nagyvonalúan átadta a sógorának a lehetőséget, és karba tett kézzel nézte végig, hogy az átperzseli a mázsás testet. Végül megállapodtak, hogy vegyítik a két műveletet, és a jövőben forráznak, svábosan, és csak a megmaradt szőrt égetik le, magyarosan. Erre ittak is.

Végre elindult a nászmenet, amihez már mi is csatlakoztunk. Zengett az út a rezesektől, anyám pedig magában énekelt, mély hangján, együtt brummogva a tubával, de úgy, hogy apám meg ne hallja.

Mozgattam az ujjaimat a vastag kesztyűben, miközben a Körpince míves ajtajait vettem számba. Huszonhét, huszonnyolc, huszonkilenc… harminc. Körbeértünk. Ez már amolyan hagyomány, zarándoklat. Van a helynek valamiféle varázslatos hangulata. Az egymásra pillantó pinceajtók mintha beszélnének egymáshoz. Nemegyszer sétáltam be a pincék közé olyankor, amikor egy lélek sem járt arra, mégis neszt hallottam. Suttogást. Bent rekedt hangokat, szüreti mulatságok emlékét, esküvők boldogságát, hétköznapok ünnepét. Azt hiszem, a nővérem is itt akart hagyni valamit a nagy napból, még akkor is, ha fázott.

Az esküvői menet vége még kint volt, amikor az eleje már elindult az enyhe emelkedőn felfelé, elhagyva a körberendezett pincék sorát. A templom felé közeledve egyre-másra bukkantak fel a népek, megbámulták a kihirdetett menetet. Mindenki tudta, kiknek a napja ez, mégis, a kíváncsi tekintetek sorfalat álltak a régi kőkerítés mellett. Még a hidegről is elfeledkeztem, vagy egyszerűen már nem éreztem. Büszkén lépkedtem a nővérem mögött, ahogy magával ragadott a hangulat. A templom körül a nagy fák ágain könnyű takaróként pihent a vastag hó, én pedig lehunytam a szemem, és képzeletben magamra húztam a hópaplant. Már nem hallottam a zenekart, a népek hangját, nem éreztem a hideget, elgémberedett lábujjaimat sem fájlaltam már. A jövőben jártam, még meg nem történt események emlékeinek nyomát kerestem, és mosolyra húzódott a szám.

Bárcsak idősebb lettem volna! Mindenki hajnalig mulatott, csak én aludtam a családból a szalmazsákon, amit nekünk, gyerekeknek készítettek be a konyha mögé, a melegbe. Elgémberedett tagokkal ébredtem. Mellettem nagy összevisszaságban aludtak a többiek, láthatóan őket is korán elnyomta az álom. Aki hajnalig bírta, az hazament. De én még a menyasszonytáncot sem tudtam kivárni.

Megpróbáltam felülni, de mintha valami fogva tartott volna. Felkönyököltem, és akkor láttam csak, hogy egy nadrágos láb van átvetve a hasamon, amit félig-meddig egy szoknya takart. Szép kis kupac! – gondoltam, majd rendezni kezdtem a sorokat. Fészkelődésemet elégedetlen morgás kísérte, ahogy a szalma közt alvók ébredezni kezdtek.

Rajtam Andris aludt. Ha ezt anyám látná! De nem látja, mert nincs itt, ahogy egyik testvérem se. Az alvók magamfajta tízévesek voltak, kivéve egyet. A kisebbeket hazacipelték, a nagyobbak a saját lábukon mentek, csak mi maradtunk. Négy lány és Andris.

Andris hatodikba járt, de ha a munka úgy kívánta, hát egyszerűen nem ment iskolába azon a három napon sem, amikor kötelező volt. Különösen így, az utolsó évében. A jéghizlaló, amúgy kocsmáros apja mellett elkélt a segítség, és a földeken is volt elég tennivaló, meg fent a szőlőben, a Vénembernél, aki nem más, mint Andris nagyapja. Az egyik. Mi malacokat tartottunk, azt hizlaltuk, aztán levágtuk, de hogy ők mit csináltak a jéggel, hogy „kövér legyen”, azt csak akkor tudtam meg, amikor a saját szememmel láttam, hogy varázsol a jéghizlaló a vékony jégből vastag tömböket. Mindenesetre Andrissal jókat lehetett játszani az iskola udvarán. Mindig mi maradtunk az egyérintős végére, és ő nagyon bosszús volt, ha legyőztem. Egy lány! De közben tudom, hogy valójában tetszett neki, hogy nem vagyok egy olyan nyafogós fajta, mint a többiek. Futottam a labda után, akárcsak a fiúk, ha pedig megrángatták a copfomat, bizony eljárt a kezem. Nem kellett engem megvédeni.

Végignéztem magamon. Szép ruhám ronggyá gyűrődött, és körém tekeredett, és most láttam csak, Andris egyik lábát is az takarja. Óvatosan megpróbáltam kicsúszni alóla, mire a szőke fiú szeme úgy pattant ki, mintha darázs csípte volna meg. A nap reggeli sugara éppen ránk sütött, Andris szeme kéken világított, pirospozsgás, kerek képe mosolyra húzódott, ahogy körbekémlelt.

– Ha én ezt az iskolában elmesélem! – sóhajtott elégedetten, majd az öklével megdörgölte a szemét.

– Inkább vedd le rólam a lábadat – vetettem oda, és megrángattam a szoknyámat, ami még mindig a lába alá volt szorulva. – Belegabalyodtál a ruhámba – sziszegtem a fogam között, mire kaján vigyor kíséretében maga alá húzta a lábát, utat engedve nekem. Bosszantott önelégült ábrázata, egyszersmind tetszett is. Otthon mindenki úgy kezelt, mint egy óvodást, és ezen még a kishúgom, Marika érkezése sem változtatott. Különösen a bátyáim néztek rám úgy, mintha még mindig bent kellene tartani éjszakára a bilit az ágyam alatt. Pedig már egyedül ki mertem menni az éjszaka sötétjében az árnyékszékre, még ha reszketve is.

De az osztályban én voltam a legcsenevészebb. Lapos és alacsony. Futhattam a labda után, és verekedhettem is, akkor sem tudtam magamnak kivívni egy kis tekintélyt. Egyszer az egyik lány azt mondta, hogy a fiúk azért húzogatják folyton a copfomat, mert tetszem nekik, de nem hittem el. Hiszen nem voltam szép, a bátyáim is megmondták. De Andris más volt. Ő kedves volt velem. Egyszer számolni kezdte, hány szeplő van az arcomon, de nem jutott a végére. Egy másik alkalommal a barackjából adott. Érett, hamvas gyümölcs volt, nagyot harapott belőle, és a leve végigfolyt az állán. Én néztem és nevettem, mire odatartotta. „Kérsz?”, kérdezte, és én elvettem és ott haraptam bele, ahol ő is. Nekem is folyt a ragacsos lé az arcomon, mire mindketten nevettünk. Egyet ő harapott, egyet én. Aztán ő csak nézett, én pedig még mindig kuncogtam.

Andris magas volt, és éjjel táncolt a nővéremmel. A menyasszonnyal. „Szép szál legény lesz”, hallottam az anyámat, amint az ő anyjának mondta. Ahogy táncolt, úgy legénynek láttam én is, de aztán jött játszani, ahogy a többi gyerek. Már azt sem bántam, hogy engem nem forgatott meg. Pedig nagyon készültem rá, de így legalább az sem derült ki, hogy nem tudok táncolni.

Magunk mögött hagytuk a lakodalmat, a táncolókat, a víg zenét, és futottunk a pincék közé a nagy hóban. A sötét sem zavart, a hold fénye úgy ragyogott a hótakarón, mint nyáron a szentjánosbogarak a fűben. Csillagos volt az éj, és mi rohantunk, mert fáztunk. A többiek lemaradtak, mi pedig eltűntünk a pincék között. Ahol délután még az esküvői menet vonult, most egy lélek sem volt. A frissen hullott hó elfedte a nyomokat, érintetlennek tűnt a meredek falakkal szegélyezett katlan. Andris egy kissé félreeső zughoz vezetett, majd váratlanul kihúzta a hajamból a virágot, amit az anyám olyan gondosan font bele. Nem tudom, hogy mi ütött belém, de én sem haboztam. A kabátjára tűzött szárított virágért nyúltam, és egyetlen határozott mozdulattal leszakítottam. Ott álltunk egymással szemben egy-egy szál virággal, amikor meghallottuk a többiek hangját. Andris kivette a kezemből a szárított virágot, összefogta az enyémmel, és gyorsan két kőtégla közé rejtette a pince falába. Gondosan betuszkolta, hogy ne érje nedvesség, és csak az láthassa, aki tudja, mit keres. Amikor végzett, hátralépett. Összefonódott a tekintetünk, de csak egy rövid pillanatra.

A lányok nevetése zökkentett ki, akik már a hóban hevertek széttárt karokkal és lábakkal. Mi is a szűz hóba vetettük magunkat. Ott feküdtünk mindnyájan, kacagva, angyalokat formázva a fehér, csillogó hótakaróban.

Milyen távolinak tűnt a szalmán heverve, összegabalyodva az éjszaka. A lányok is ébredeztek, amikor Fáni néni, az iskola konyhás nénije észrevett minket.

– Már azt hittem, délig alszotok! – tette csípőre a kezét méretes derekán. – No, gyertek, gyerekek, tettem ki nektek az asztalra a lakodalmas süteményekből, és friss tejet, aztán eredjetek haza. Már biztosan várnak benneteket.

– Jaj, Fáni néni, jó, hogy mondja, nekem máris rohannom kell – hadarta Andris. – Édesapám már biztosan kockázza a jeget – rángatta meg a ruháját, bújt a kabátjába, felmarkolt néhány megszáradt süteményt, nagyot kortyolt a tejből, és már ott sem volt. Én pedig utána eredtem, de még hallottam az öreg Stefánia hangját.

– Héj, te, lány, már most a fiúk után szaladsz? – de nem törődtem vele. Futottam. Azt sem bántam, hogy az ünneplőmben vagyok, hisz minden havas, ennél tisztább nem lehet a határ, ahogy ennél frissebb sem lehet a levegő. Csípte az arcomat a hideg, marta a tüdőmet, ahogy szaporán kapkodtam. A szívem úgy kalapált, hogy a talpam alatt ropogó hó hangját is elnyomta. Futottunk a halastó felé, keresztül a falun, végig az iskola utcáján, le a domboldalon.

– Várj! – kiáltottam lélekszakadva. Andris megtorpant, aztán összeráncolt szemöldökkel rám ripakodott.

– Menj haza, kislány! Neked otthon a helyed, mit futsz utánam?

Csak álltam dermedten. Hát most miért ilyen? Miért szólít kislánynak, hisz olyan szépen ejti, Annus. Aztán megláttam az apját. Ekkor már ott állt mellette, hatalmas fejszével a kezében, Andris pedig anélkül, hogy egy utolsó pillantást vetett volna rám, elfordult. Ment az apjával, hizlalni, kockázni a jeget.

Megint futottam, de az arcomat ezúttal már nem lázas, izgatott pír fedte, hanem a könnyeim csípték. Keresztülvágtattam a temetőn, a meredek fal szélén álltam meg, a pincék fölött. A hóban ott feküdtek az éjszaka formázott angyalok, és tudtam, hogy a kövek között ott szunnyad két kis virág.