© Dr. Ficzere Andrea, 2025

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Orzóy Ágnes

Korrektor: Kütsön Nikolett

Borítóterv: Földi Andrea

Az elektronikus verziót forgalmazza: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

ISBN 978-963-609-193-4

Tartalom

Mi lenne, ha…

Pár szó magamról

Az egészségértésről: mit is jelent, és miért állunk vele hadilábon?

AZ EGÉSZSÉGÜGY BELÜLRŐL

Vezetői dilemmák

Vezetőnek születni kell?

Menedzser vagy orvos vezesse a kórházat?

Munkatársaink megtartása

Agilis vezetés az egészségügyben is

Nem csak orvosok dolgoznak a kórházban

Az ápolói hivatás: hazai és nemzetközi tükör

Férfi ápolók

Kik tartják mozgásban a rendszert? A háttérszakmák jelentősége

A jövő kórháza

A munkakörülmények átalakulása a 21. században

Amikor a technológia és a szakértelem együtt segíti a betegellátást

Személyre szabott gyógyítás

Környezettudatos betegellátás

Helyzetek a kórházban

Frontvonalban. Milyen volt a pandémia belülről?

Karácsony a kórházban

Túlélési „kisokos” kórházi kezelések idejére

AZ EGÉSZSÉG TÁRSADALMI DIMENZIÓI

A gyógyítás lelki és kommunikációs oldala

Emberarcú egészségügy

Gyógyító kommunikáció: a mondatok súlya a betegágy mellett

A gyógyulás lelki dimenziói

A mai társadalom kihívásai

Kell nekünk ez a folyamatos zaj?

Kritikus gondolkodással az információs forgatagban

Beszélgessünk a gyerekekkel – igen, akár a szexről is!

Törékeny állapotok: időskor, gyógyíthatatlan betegség, búcsú

Idősek ellátása és a demencia társadalmi kihívásai

Az otthon gyógyulás jelentősége

Kinek van joga összeomlani, avagy hogyan beszéljünk a rákról?

Ledönteni a halál köré emelt falakat

Gondolkodjunk felelősen az egészségünkről!

Inkább előzzük meg, mint kezeljük!

Állami és/vagy magánegészségügy?

Betegjogok az egészségügyben

„DR. GOOGLE” HELYETT „DR. VALÓSÁG” – TÉVHITEK ÉS TÉNYEK

Utószó helyett: szépirodalmi könyvajánló

Felhasznált és ajánlott irodalom

Mi lenne, ha…

Mi lenne, ha nem csak akkor figyelnénk az egészségünkre, amikor már veszni látszik?

Mi lenne, ha előbb értenénk meg, hogy mi zajlik bennünk, mintsem a veszteség pillanatában?

Mi lenne, ha a 21. században újra megtanulnánk becsülni azt, amit evidenciának tekintünk, amiről úgy gondoljuk, hogy alanyi jogon jár nekünk?

Ideje lenne rádöbbenni, hogy az egészség nem kötelező szériafelszerelés, hanem nap mint nap megújítandó felelősség.

Ön melyik táborba tartozik?

Azok közé, akik aktívan keresik a hiteles információt, mérlegelnek, kérdeznek, és felelősséget vállalnak a saját egészségükért?

Vagy azok közé, akik inkább a szomszédra, a hangzatos szalagcímekre, a csodadoktorokra hallgatnak, és sodródnak az árral, remélve a legjobbakat?

Nap mint nap látom mindkét hozzáállást – a kórházi folyosókon, a médiában, a közösségi oldalakon –, és gyakran elborzaszt, hogy mennyi tévhit, félinformáció és veszélyes butaság kering az éterben, amikor a legdrágább kincsünkről, az egészségünkről van szó.

Az internet korában információk özöne zúdul ránk minden irányból. Egyetlen kattintással elérhetőnek tűnik a világ összes tudása, beleértve az egészségügyi ismereteket is. Dr. Google mindig kéznél van, készen arra, hogy diagnózist állítson fel, terápiát javasoljon, vagy éppen megnyugtasson – esetleg halálra rémítsen. De vajon eligazodunk ebben a digitális labirintusban? Képesek vagyunk megkülönböztetni a megbízható forrást az álhírektől, a tudományos tényt a marketingfogástól, a segítő szándékot a megtévesztéstől?

Miért olyan nehéz navigálni az információk tengerében? Miért dőlünk be újra és újra hamis ígéreteknek, miközben a valódi, tudományosan megalapozott tudás gyakran süket fülekre talál?

És a legfontosabb kérdés: mit tehetünk azért, hogy jobban értsük, mi történik velünk, és képesek legyünk felelős döntéseket hozni?

Ez a könyv nem azért született, hogy én legyek a mindentudó megmondóember. Nem célom ítélkezni vagy kioktatni. Sokkal inkább szeretnék kapaszkodókat nyújtani, gondolatokat ébreszteni, és olyan eszközöket adni az olvasó kezébe, amelyekkel magabiztosabban navigálhat az egészségügy útvesztőiben. Szeretném tisztázni az alapfogalmakat, rávilágítani a buktatókra, és megmutatni, hogyan fejleszthetjük azt a képességet, amit ma úgy hívunk: egészségértés.

Ez a könyv egy kicsit füveskönyv, abban az értelemben legalábbis, hogy olyan témákat próbáltam boncolgatni, amelyek szerintem fontosak, amelyek rendszeresen megjelennek a különböző fórumokon, amelyek segíthetnek a tudatosabb, kevésbé ítélkező, az egészségügyet és az egészséget objektívebb szemüvegen keresztül megítélő hozzáállás kialakításában. Ennek megfelelően nem kell feltétlenül a fejezetek sorrendjében olvasni, mindenki ott üti fel az oldalakat, ahol szeretné. Vannak fejezetek, amelyek inkább szólnak az egészségügyben dolgozóknak, mások inkább a lakosságnak, de azt remélem, hogy mindegyik használható lesz mindenki számára, és talán azt is elnézik nekem, hogy ismétlődő gondolatokkal is találkoznak majd, lehetővé téve egy-egy rész önálló olvasását.

Pár szó magamról

Gyermekként sok időt töltöttem az egri kórházban, ahol a szüleim dolgoztak, édesanyám belgyógyász orvosként, édesapám pedig radiológusként. Anyai nagyapám, aki aktív és nagy tudású körzeti orvos volt, megszámlálhatatlan betegnek segített, a nagybátyám pedig komoly tudományos karriert futott be labororvosként. Nem véletlen tehát, hogy teljesen otthonosan mozogtam az egészségügyi ellátórendszerben, már akkor a második otthonomnak tekintettem ezt a közeget. A szüleim teljesen rám bízták, hogy milyen pályát választok, számomra viszont nem volt kérdés, hogy orvosnak tanulok. Ha jól emlékszem, kb. ötéves korom óta biztos voltam ebben.

Az orvostudományi egyetemet Debrecenben végeztem el. Könnyen és gyorsan tanultam, így mindig jutott idő kikapcsolódásra, sokat sportoltam és olvastam már akkor is. Mindig azt vallottam, hogy mindenre pontosan annyi idő kell, amennyi rendelkezésre áll, soha nem halasztottam vizsgát, jól tudtam beosztani az időmet.

Amikor az egyetemen szakosodnom kellett, a neurológiát választottam, de rövid időn belül kiderült számomra, hogy az én dinamikus egyéniségemhez nem igazán illik ez az irány, a munkába állást követően egyből éreztem, hogy neurológusként sokkal kevesebbet tehetek a betegekért, mint esetleg más szakágban tehetnék. Az orvoslás mellett sokat oktattam az egyetemi hallgatókat, PhD-fokozatot szereztem, majd reumatológiából is szakvizsgáztam, ekkor azonban már egyértelmű volt számomra, hogy továbblépek, és menedzsmenti területen próbálom ki magam. Utólag azt gondolom, nagy az esélye annak, hogy ha a saját lelki alkatomnak megfelelő szakterületet választottam volna az orvoslásban, ma nem lennék kórházigazgató.

Kezdő orvosként is feszegettem a határaimat, új ötleteket próbáltam vinni a munkámba, és igyekeztem jobbítani magam körül a folyamatokat. Többször megkaptam, hogy túl fiatal vagyok ahhoz, hogy változtatni akarjak a berögződéseken, de ez persze nem tántorított el. Türelmet és alázatot tanultam, ugyanakkor eltökéltséget is: mindig előre néztem, a problémákban új lehetőségeket kerestem, nem pedig az akadályokat láttam magam előtt.

Gyermekként is úgy működtem, és felnőttként sem változtam: szeretek a saját gondolataimból kiindulva proaktívan dolgozni, valamit kitalálni, és azt meg is valósítani. Még a pályám elején megfogadtam, hogy ha egyszer vezető leszek, próbálok majd támogatást nyújtani minden munkatársamnak, akinek önálló és újszerű gondolatai támadnak. Nyilván nem mindenre van lehetőség, de amit meg tudok tenni, azt a jelenlegi pozíciómban is igyekszem megvalósítani.

A család és karrier egyensúlyának megtalálása folyamatos mérlegelést jelentett, meg kellett tanulnom rangsorolni a teendőimet: felismerni, hogy egy adott pillanatban melyik szerepem kerüljön előtérbe. Az esetek többségében a gyermekeim abszolút előnyt élveztek mindenkivel és mindennel szemben, de természetesen voltak olyan munkahelyi feladatok, amelyekre nem lehetett nemet mondani. Nem volt könnyű elfogadni, hogy nem lehetek mindig mindenhol maximálisan jelen, de rájöttem, hogy a tökéletesség hajszolása helyett a szeretet és a józan ész vezet a legjobb döntésekhez.

A neurológiai és reumatológiai orvosi tevékenység mellett egészségügyi informatikát oktattam a Nyíregyházi Főiskolán, vezettem céget Debrecenben és Püspökladányban is, majd 2012. december elsején beléptem az Uzsoki Utcai Kórház – mai nevén Budapesti Uzsoki Utcai Kórház – kapuján, és elementáris erővel jött a felismerés: megérkeztem, itthon vagyok, és ez az érzés azóta sem múlt el.

Itt ismertem meg a jelenlegi férjemet is, aki szintén orvos, világszerte elismert szaktekintély a saját területén. Nagyon harmonikusan tudunk együtt létezni a kórházon kívül is, belül is. Ez a családi és szakmai harmónia pótolhatatlan érzés, mindennap igyekszem emlékeztetni magam arra, hogy milyen szerencsés vagyok.

Vezetőként az Uzsokiban

Az első perctől tudatosan törekedtem arra, hogy a saját elveimet és értékrendemet érvényesítsem a kórház mindennapjaiban. Határozott célom volt, hogy emberközpontúbbá tegyük az ellátást, és hogy inspiráló, támogató munkahelyi légkört alakítsak ki a munkatársaim számára. A kórházban dolgozó kollégák remek szakemberek és nagyon jó emberek, ennek megfelelően igazi családi, egymást segítő hangulat uralkodik az intézményben.

Vezetővé válni nem volt zökkenőmentes folyamat. Fiatal nőként csöppentem egy hagyományosan férfiak uralta vezetői környezetbe. Noha a saját intézményemben alapvetően elfogadtak és partnerként kezeltek a kollégáim, akadtak a szakmában olyan külső hangok, amelyek kétkedve figyelték a „vidékről jött nő” ténykedését. Emlékszem, egy szakmai konferencián, néhány hónappal a kinevezésem után előadást tartottam. Az előadás előtt felvettem a szemüvegemet, hogy jól lássam a kivetített ábrákat, később hallottam, hogy az egyik idősebb férfi kórházigazgató megjegyezte: dicséretes, hogy mertem szemüveget viselni a hallgatóság előtt, azaz fontosabb volt számomra a jó előadás, mint a külcsín. Furcsa érzés volt ezzel szembesülni, hiszen eszembe sem jutott volna másképp tenni, de ráébresztett arra, hogy női vezetőként a tetteimmel talán a sztereotípiákat is formálom.

Az évek során igyekeztem nyitott, innovatív szemléletű csapatot építeni magam köré. Remek kollégáim vannak, maximálisan megbízom bennük. Igyekszem kerülni a mikromenedzsmentet, hiszen borzasztóan lélekromboló, amikor valakinek minden lépésébe beleszólnak, mindent ellenőriznek, és semmi teret nem hagynak számára a kreatív ötletek megvalósítására. Őszintén szólva ez nem mindig sikerül. Ilyenkor kívülről látva magam mindig eszembe jutnak a pályám elején szerzett első benyomások, és azonnal váltok, teret engedve a tőlem sok mindenben jobb munkát végző kollégáimnak.

Örömmel tapasztaltam, hogy az évek során egyre többen éreztek bátorítást arra, hogy javaslatokat tegyenek. Büszke vagyok rá, hogy vezetői működésem alatt több olyan projektet is megvalósítottunk, amelyek korábban talán merész álomnak tűntek.

Vezetői pályafutásom alatt megtapasztaltam, hogy egy ilyen felelősségteljes pozícióhoz nem elég a szakmai tudás, következetességre és sokszor bátorságra is szükség van. Szinte naponta jelentkeznek új kihívások, legyen szó egy váratlan krízishelyzetről a kórházban, vagy épp egy nehéz döntésről a szűkös erőforrások beosztásával kapcsolatban. Ilyenkor mindig arra emlékeztetem magam, amit kezdő orvosként megtanultam: ha tudom, mi a legfontosabb cél, akkor a többi feladatot is könnyebb sorba rendezni. Nálunk mindig a beteg az első, ebből nem engedünk, és minden egyéb szempont csak ez után következhet.

A nehézségek persze engem sem kímélnek érzelmileg. Nem ritka, hogy éjszakánként álmatlanul forgolódom, mert valamilyen komoly problémának a megoldását kell megtalálnom. Ilyenkor azzal nyugtatom magamat, hogy az adott pillanatban elérhető legjobb döntést igyekszem meghozni, ha pedig hibázom, abból tanulni fogok, hiszen a vezetés egy folyamatos tanulási görbe.

Valakinek el kell kezdenie másképp csinálni

Mindig is hittem abban, hogy a jó példák ereje hatalmas: ha látunk valakit, aki másképp, jobban csinál valamit, az minket is inspirálhat a változtatásra. Vezetőként és orvosként egyaránt fontos számomra, hogy a változás ne szorítkozzon a kórház falain belülre, tágabb értelemben is szeretnék hozzájárulni az egészségügy szemléletének megújulásához.

Ezt a szemléletformáló munkát több szerepben és közegben igyekszem végezni, így például szakmai szervezetek eseményein hangsúlyozom azokat az értékeket, amelyekben hiszek. Fontosnak tartom, hogy mi, egészségügyi dolgozók is folyamatosan tanuljunk, hogy a szűken vett szakterületünk új tudományos eredményei mellett azt a képességünket is fejlesszük, hogy empatikusabban, hatékonyabban gyógyítsunk.

A betegeknek és a lakosságnak is tartozom azzal, hogy a megszokottól eltérő módon támogassam őket abban, hogy bátran kérdezzenek, figyeljenek az egészségükre, és asszertív, de a szakma tudását és jó szándékát tiszteletben tartó módon vegyenek részt a saját kezelésükben.

Végül a számomra legfontosabb cél: a fiatal generáció nevelése, mentorálása és támogatása, mivel a változás kulcsa az utánunk jövők kezében van.