A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Shannon Mayer: Caged by Fate, 2024

Fordította NAGY BOLDIZSÁR

Copyright © 2024 by Shannon Mayer

All rights reserved.

Hungarian translation © Nagy Boldizsár, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Momir Borocki tervei alapján a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Momir Borocki és Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Pócsi-Fodor Petra

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-63-2

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és Hamu udvara (Méz és jég trilógia 1.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2022

Toll és csont trónja (Méz és jég trilógia 2.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Szirmok és jég koronája (Méz és jég trilógia 3.) (társszerző: Kelly St. Claire), 2023

Taken by Fate – Elragadva (Alfa-sorozat 1.), 2024

Hunted by Fate – Megkísértve (Alfa-sorozat 2.), 2025

Claimed by Fate – Birtokolva (Alfa-sorozat 3.), 2025

1. fejezet

Diana

Hatvan évvel ezelőtt…

Az erdő zsongott a színektől és az illatoktól. Apró állatok futottak előttem, a késő tavaszi szellő belekapott a hajamba. Mélyen beszívtam a levegőt, hagytam, hogy a föld ereje lenyugtasson, habár legszívesebben tomboltam volna.

Lassítottam a lépteimen, lehunytam a szemem, és próbáltam elfojtani az ösztöneimet. A vérem azonban forrón lüktetett, vámpír és vérfarkas keveréke, és oly sok év után is nehezemre esett kordában tartani magamat.

Eszembe jutott az aznapi vitám apámmal, amitől ismét felgyorsult a szívverésem.

– Társat kell találnod. Ez kötelességünk, Diana.

Lycan meg sem mozdult a nagy faasztal mögött. Ott hevert előtte a reggelije, és alig emelte fel a fejét, miközben tovább beszélt.

– Nem. Nem akarok – vágtam vissza. – Egyáltalán nem érdekel senki, egy kicsit sem.

– Még Lochlin sem?

Felkacagtam.

– Ő olyan számomra, mintha a testvérem lenne. Az unokatestvérem. Nem a szerelmem…

Lycan oldalra billentette a fejét.

– A falka nem csak kettőnkből áll. Én vagyok a király, Diana. És egy nap, amikor már nem leszek, te fogsz uralkodni királynőként, és szükséged lesz egy örökösre.

Felnevettem, de minden szava után egyre nőtt bennem a harag.

– Talán majd én is készítek magamnak örököst, ahogy te tetted.

Az arca erre elkomorodott.

– Ne gúnyolódj…

– Nem gúnyolódom. Én vagyok az egyetlen gyermeked, aki még életben van, de nem itt születtem. Miért ne tehetném meg én is, hogy…

Öklével az asztalra csapott, a tányérok megremegtek, a bútor lábai recsegve tiltakoztak.

– Mert az vagy, aki. És ez soha nem merül feledésbe, bármennyi év is telik el. Még most is sutyorognak ám arról, hogy nem szabadna bíznom benned.

Úgy éreztem, mintha egy jeges kéz markolna rá a szívemre, és erősen megszorítaná.

– És te bízol bennem?

– Hát persze hogy bízom! – üvöltötte. – Ha életben lenne bármelyik testvéred, akkor is téged neveztelek volna ki örökösömnek. És nem tettem volna így, ha nem te lennél a lehető legjobb választás! De mindig lesznek olyanok, akik nem fognak bízni benned. Akik csak azt látják benned, ami egykor voltál.

A bennem élő farkas ki akart szabadulni, hogy rátámadjon az „olyanokra”.

Részben azért, mert van, amiben igazuk volt. Most farkas voltam, de előtte nem. Félemberként, félvámpírként születtem, a vámpírkirály lányaként, és a vérem szennyezettnek számított a falka szemében. Akkor is, ha a legbrutálisabb változáson mentem keresztül, hogy valóban vérfarkassá legyek, és kiégessenek belőlem minden vámpírvért… De nekik ez sem volt elég.

– Megvédtem a falkát az ellenségeinktől, a vámpírokat is beleértve. – Észrevettem, hogy a hangom elmélyül, miközben igyekszem kordában tartani a bennem tomboló farkast. – Engedelmeskedtem a királyomnak, és minden tőlem telhetőt megtettem, hogy szolgáljam a népünket.

Lycan mordult egyet, majd folytatta az evést, de ismertem őt. Tudtam, hogy a beszélgetés még nem ért véget. Hamarosan újra megszólalt, ezúttal olyan határozott hangon, amitől görcsbe rándult a gyomrom:

– Keress magadnak társat, Diana! Ezt most nem apádként, hanem királyodként mondom neked. Kötelező. Nem érdekel, hogy mennyire tetszik az ötlet. Nem érdekel, ha a férjed semmit sem jelent számodra, és pusztán trófea lesz. De tedd meg! Még ebben az évben.

Mindig éreztem, mikor tekint egy vitát lezártnak.

Sarkon fordultam, majd gyors léptekkel elindultam az északi határnál húzódó rengeteg felé.

És így kerültem ide, elmerülve az önsajnálatban.

– Egy társ, akit nem szeretek…

Kinyitottam a szemem, és mentem tovább. Végül a temetőben találtam magam, túl a fekete fűzfákon, amelyek velünk gyászoltak, valahányszor eltemettük halottainkat. Át a patakon, és még mélyebbre, míg meg nem álltam a határnál, ami elválasztott minket az angyalok birodalmától. Habár senki nem tekintette a természetüket angyalinak, önmagukat leszámítva.

Mi vonzott ide engem?

A társam?

Felnevettem magamban.

– Te álmodozó bolond!

Egy roppanó ág hangja hallatán megfordultam és leguggoltam, kezem az övemnél függő késre csúszott. Az átváltozás túl sok időbe telt volna. A penge is megvéd, gondoltam.

A határon túl megmozduló alak láttán még inkább a földre simultam, szinte teljesen hasra feküdtem.

Egy férfi botladozott előre, átesett egy fatörzsön, majd orra bukott. Fel kellett volna pattannia, de mozdulatlan maradt. Mély, fájdalmas nyögés tört fel belőle, egy olyan hang, ami a lelkem mélyéig hatolt. Bárki is volt, azt észrevettem, hogy nyilvánvalóan megsérült és nagy fájdalmai vannak.

Merjek segíteni rajta? Gyakorlatilag még mindig a határ túloldalán feküdt…

Felguggoltam és átlestem a ragyogó, narancsszínű pipacsok fölött, amelyek kitakarták előlem.

Amikor hanyatt fordult, megláttam az arcát. Csak néztem őt, és nem értettem, miért nem tudom elfordítani a tekintetem. A haja hosszú volt, sötétbarna, néhol befonva, a végükön gyöngyökkel díszítve. Az arcát borosta fedte, ami épp csak eltakarta, hogy mennyire fiatalosak a vonásai – mintha letagadhatná ilyen babasima bőrrel!

Inge szétnyílt, mellkasát mély, mintákba rendeződő vágások szabdalták.

Démonjel. Legalább két határt kellett átlépnie, hogy idáig jusson.

– A picsába! – suttogtam. Előrelopakodtam. A démonok sosem jelölik meg a sajátjaikat így. Kizárólag a foglyaikat. Már épp a határ szélére értem, amikor a szárnyak suhogása hallatán felkaptam a fejem, és minden állat elnémult körülöttünk.

Döntened kell, Diana! Segítesz rajta, vagy otthagyod?

Mielőtt felfogtam volna, mit teszek, már a karja alá nyúltam, és átvonszoltam a határon. Kissé berogyasztottam a térdem és a vállamra kaptam a férfit, aztán rohanni kezdtem vissza, a mi területünkre.

Egy éles sikoly hasított a levegőbe mögöttünk, a tarkómon felborzolódott a szőr.

Miért kockáztattam az életem ezért az emberért? Mert ember volt, ezt a szaga elárulta.

Egy második sikoly szelte át az eget, és nem volt választásom. Letettem a testét, és megfordultam, hogy szembenézzek a közeledő démonnal. Démonok, itt, azoknak a földjén, akik az ő magasabb rendű unokatestvéreiknek tartják magukat? Mi a fene folyik itt?

– Ha átléped az országhatárt, azzal háborút provokálsz! – kiáltottam, miközben a démon a fák közt bujkált, de néha kiszúrtam alakját a sötét fák között.

– Ó, csak hogy elvettél tőlem valamit, kis farkas! Nem magától jutott át a földetekre.

Felpillantottam, és kivillantottam a fogaimat.

– Aki kapja, marja.

– Akkor készülj a halálra! – kacagott a démon, és felém lódult. Szárnyas teste kibontakozott az árnyékból, teljesen felfedte előttem az alakját. Egy ötágú csillagot hajított felém, de a pengémmel kivédtem, és a fém csengése visszhangzott a levegőben.

Nem lassított, és szemből összeütköztünk. Kitértem előle oldalra, belekapaszkodtam az egyik fekete szárnyába, az ujjaim mélyen a bőrszerű hártyába vájtak. Majd félrerántottam, elhúztam őt az embertől.

– Az enyém! – sikoltott.

A bennem élő farkas felüvöltött, ahogy válaszoltam a démonnak.

– Nem! Az enyém!

A földre zuhantunk, karmok és végtagok kusza csatájában. Nem csak a saját életemért küzdöttem; az övéért is – még ha nem is értettem, miért kell megvédenem őt.

A démon ujjai végigszántottak a nyakamon, próbált kapaszkodót találni. Majd árnyékká vált, füstté foszlott, hogy aztán ismét mögöttem öltsön alakot. Az egyik kezével a torkomat markolta, a másikkal a fejemet.

Tudtam, hogy egy pillanat kell csak, és eltöri a nyakamat, mint egy szál gyufát. Apám kénytelen lesz másik örököst választani. Talán valaki olyat, aki képes társat találni maga mellé. Komor gondolataim ellenére sem bántam semmit. Ha újra döntenem kellene, akkor is ugyanígy tennék. Valami ennek az embernek a megmentésében… sorsszerűnek tűnt.

Mögöttem a démon megmerevedett, majd rekedt, torz kiáltás tört fel belőle. Ujjai elernyedtek a nyakamon, és a lény rángatózva zuhant a földre.

Akkor láttam, hogy ott áll mögötte az ember, és egy fénylő pengét tart a kezében. Tekintete lassan találkozott az enyémmel. Az egyik szeme kék volt, a másik zöld.

– Jól… vagy? – Ő maga tántorgott, miközben azt kérdezte, én rendben vagyok-e.

Lenéztem a démonra.

– T-te megmentetted az életemet.

– De csak azután, hogy te is megmentetted az enyémet. – Megvonta a vállát. – Semmiség volt.

Nem, ez nem volt semmiség, nagyon is sokat jelentett.

– Maradj itt!

A továbbra is fénylő kést tartó kezével játékos tisztelgést imitált, aztán térdre rogyott.

– Örömmel. Csak… nem érzem magam túl jól.

A mellkasa még mindig vérzett, de igazán a hajvonala mentén lecsorgó vékony vérpatak aggasztott, amitől vörösben ázott az arca.

A francba!

– El kell tüntetnem a démon testét. Mindjárt visszajövök. Ne mozdulj!

Meg akartam kérdezni a nevét, megtudni, mit keres itt, honnan szerezte azt a pengét, amivel olyan könnyen meg tudta ölni a démont… Ami elég nagy szó. De előbb el kellett tüntetnem a tetemet. Ha a mi földünkön találnák meg, az háborút robbanthatna ki, és az egész az én hibám lenne. Ezt el akartam kerülni.

Felmarkoltam a testet, és a folyóhoz cipeltem. A víz az angyalok földjére futott, onnan pedig démon rokonaik területére. Az ár sodrása hazaviszi majd, és lemossa róla a mi szagunkat is, gondoltam. Talán a távolság és az idő, amit a vízben tölt, elég lesz. Az is előnyünkre válna, hogy olyan fegyver ölte meg, amilyet én még sosem láttam.

Ebben reménykedtem.

Amikor végre eltűnt szem elől, visszatértem oda, ahol az ember térdelt. Mozdulatlanul találtam, fejét a mellkasára ejtette.

A szívem mintha kihagyott volna egy ütemet. Ugye nem halt meg, amíg én távol voltam? Odarohantam, és mellé térdeltem.

– Hé, ébredj fel! Kérlek, térj magadhoz!

Összerezzent, és a penge olyan gyorsan lendült felém, hogy mozdulni sem volt időm. Másodszor fordult elő velem az elmúlt öt percben, hogy biztosra vettem, nekem annyi.

A penge a torkomhoz szorult. Éles, kékesfehér fénnyel világított. De nem vágott belém; az ember vad tekintettel méregetett.

– Ki vagy te?

– Diana – feleltem, miközben a penge a torkomhoz feszült. – És épp most mentettem meg az életed, emlékszel?

Álla megfeszült, torka megmozdult, majd lehunyta a szemét. Kirántottam a kezéből a pengét, és az övembe tűztem, miközben ő előrebukott, és feje a vállamra hullott.

– Maverick. Az én nevem Maverick.

– Nos, Maverick, úgy tűnik, majdnem magával ragadott a halál.

– Azt hittem, azt mondtad, Diana a neved – motyogta.

Nevetve fújtam ki a levegőt, és talpra segítettem őt.

Mire elértük a falka területét szegélyező egyik régi, ritkán használt vadászházat, a hold már magasan járt az égen. Lefújtam a pókhálókat az ágyról, betakartam a testét egy durva pokróccal, aztán a várhoz siettem. Nem tartott soká, míg a mosodába küldött ruhák között találtam egy nadrágot meg egy inget, amelyekből Hamish, az egyik őr szaga áradt. Reméltem, hogy a félreeső helyszín és Hamish ruhái elegendők lesznek ahhoz, hogy senki se találjon rá.

Egy kis hang azt kérdezte bennem: miért rejtegeted őt? Persze tudtam a választ. Ő… más volt. És ha csak egy kis időre is, de meg akartam tartani magamnak.

Őrület. Kész őrület! Vagy csupán az apámmal folytatott reggeli beszélgetés hatása. Csak nem ebben a borostás, démonölő emberben láttam meg a jövendőbelimet?

Miután visszatértem, segítettem neki megmosakodni és átöltözni az új ruhákba, ügyelve, hogy ne érjek a mellkasán tátongó sebekhez. Egy kérdést sem tettem fel, amíg a saját ruháit a kandallóba nem hajítottam, és azok hamuvá nem égtek. Nem maradhatott semmi nyoma a démonnő halálának.

– Mi történt veled? – Az ágy szélén ültem, és a sebeit ápoltam. A mellkasán és a hátán mélyek voltak a vágások, de nem annyira, hogy össze kelljen varrni őket. A fején lévő sebből már nem folyt a vér, de csúnya duzzanat keletkezett a sérülés helyén. Figyelnem kellett rá. Valószínűleg agyrázkódást szenvedett.

– Fogságba ejtettek a démonok. És… hallottam, hogy egy késről beszélnek, amit egy másik rabtól koboztak el. Egy pengéről, ami képes megölni őket. Egy hete, míg ők aludtak, sikerült kiszabadítanom magam, és átkutattam a tábort. Akkor találtam rá. Felkaptam, és meglógtam vele. Majdnem sikerült is… – Összerezzent, amikor alkohollal töröltem le a mellkasát. – Miért segítesz nekem?

Megvontam a vállam, és megráztam a fejem.

– Ugyanezt a kérdést tettem fel magamnak is, Maverick.

– Te ember vagy?

Felemeltem a tekintetem.

– Szerinted egy egyszerű ember képes lenne legyőzni egy kifejlett, bukott démont? – Nem sértődtem meg, inkább meglepődtem. Úgy tűnt, új lehet az Alfa Birodalom területén. Különben nem kérdezhetett volna ekkora ostobaságot: mindenki tudta, milyen hihetetlenül veszélyes szembeszállni a bukottakkal. Az, hogy mindketten túléltük, még most is kész csodának tűnt. A lopott mágikus fegyver persze sokat segített.

– Hol van a penge? – Hirtelen felült, de óvatosan visszanyomtam.

– Elrejtettem. Ha a démonok nyomozni kezdenek, nem maradhat bizonyíték.

Összehúzta a szemöldökét.

– Miért jönnének ide?

– Ha rájönnek, hogy az a démonnő a vérfarkasok területén halt meg, hidd el, el fognak jönni. Régóta keresnek már rá okot, hogy ránk támadjanak. – Hátradőltem, és a véres rongyot a tálba ejtettem. – Egyelőre ennyit tehetek érted. Most pihenned kell és gyógyulnod.

– És utána? – A szemembe fúrta a tekintetét, és bár a testét sebek borították, láttam rajta, hogy az elméje gyors és éles.

– Utána meglátjuk, milyen fából faragtak. – Úgy éreztem, hogy a mosolyom… ostoba és… ja, egyszerűen ostoba. De volt benne valami, ami vonzott. Más volt. Én is más voltam. És ebben a másságban éreztem, hogy összekapcsolódunk. Valamiért úgy tűnt, bízhatok benne.

Így aztán közel engedtem magamhoz. Órákon át beszélgettünk a kis erdei kunyhóban, és azt éreztem, a szívem lassan a kezébe kerül. Úgy tártam fel magam előtte, mint eddig még senki előtt.

Két hét telt el. Életem két legcsodálatosabb hete volt. Apám, hogy időt adjon a társam megtalálására, néhány kötelességem alól felmentett, én pedig minden percemet Maverickre fordítottam. Meglepetésemre a démonok felől semmit nem hallottunk. Ha eddig nem jöttek, úgy gondoltam, már nem is fognak, és az aggodalmam lassan szertefoszlott.

– Boldognak látszol, Diana – szólalt meg Lycan a tizenötödik reggelen, az étkezőasztal másik végéből.

Elmosolyodtam.

– Azért, mert boldog is vagyok.

Felszaladt a szemöldöke.

– És?

– És mi?

– Rá akarsz kényszeríteni, hogy kimondjam? Rendben. Ki ő, és mikor találkozhatok vele?

A mellkasomat pánik feszítette.

– Hogy érted ezt?

– Nos, nyilvánvaló, hogy már kinéztél magadnak egy társat. Alig vagy itthon, szinte lebegsz a föld felett. Mikor mutatod be nekem a leendő vejemet?

A szívverésem valamelyest lassult, és gyenge mosolyt erőltettem a képemre.

– Ígérem, ha eljutunk odáig, te leszel az első, aki megtudja.

Tudtam, hogy előbb-utóbb be fog következni, méghozzá hamarabb, mint szeretném. De harc lesz belőle, ebben biztos voltam. És én még nem álltam készen arra, hogy beavassak bárkit is. Legszívesebben megtartottam volna magamnak Mavericket, elrejtve a világ elől, legalábbis még egy kis időre.

Nem sokkal később, amikor visszaértem a kunyhóba, kitártam az ablakot, hogy friss levegőt engedjek be.

– Van kedved holnap egy kis városnézéshez, ha jobban érzed majd magad? Befutnak a kereskedőhajók, és sétálhatnánk egyet a kikötőben. Talán még apámat is bemutathatnám neked. Ki kell találnunk egy történetet arról, hogyan ismerkedtünk meg. Egy olyat, amiben nem szerepel határátlépés és gyilkosság…

Maverick a fejtámlának dőlve ült, inge szétnyílva, a sebei nagyrészt már bevarasodtak, néhány pedig egész szépen begyógyult.

– Szerinted a farkasok készen állnak arra, hogy elfogadjanak engem?

Halkan felnevettem, és megráztam a fejem.

– Nem, soha. De apám gyanakszik. Tudja, hogy titkolok valamit.

Vagy valakit.

Odamentem az ágy melletti székhez. Mindeddig óvatosak voltunk, nem érintettük meg egymást túl sokszor. Éreztem benne a feszültséget, és megéreztem a belőle áradó vágyát is. Akart engem. De sosem hajolt túl közel, sosem próbált kihasználni. Csak figyelt, amikor azt hitte, nem látom.

– Hoztam neked valamit – folytattam mosolyogva, és a zsebembe nyúltam. A szeme elkerekedett, amikor előhúztam a négylevelű lóherét, amit hazafelé találtam. – Úgy hallottam, a ti világotokban úgy tartják, szerencsét hoz.

– Nahát, én még sosem találtam ilyet! – felelte csillogó tekintettel, ahogy átvette. – Bár mostanában akkora szerencsém volt, hogy szinte olyan, mintha mindig is nálam lett volna. Egyébként én is készültem neked egy ajándékkal.

Oldalra döntöttem a fejem, kíváncsian vártam, mi lehet az, miközben az éjjeliszekrény felé nyúlt. Nem volt sok mindene, amikor idekerült, és azóta sem hagyta el a kunyhót, így nem tudtam elképzelni, mit adhatna.

– Ez egy bokalánc – mondta, és a lábam felé intett. Zöld fonálból készült, és kis kagylóhéjak lógtak róla, mély bíborvörösek és csontfehérek.

– Ez gyönyörű – feleltem, ahogy közelebbről is szemügyre vettem az ékszert. – Honnan szerezted ezeket a kagylókat?

– Próbáld fel! – nógatott arcán finom mosollyal, és teljesen figyelmen kívül hagyta a kérdést.

Ösztönösen felemeltem a lábam, ő pedig könnyedén a kezébe fogta a bokámat, és felkötötte rám a szép bokaláncot.

– Köszönöm – mondtam. – Olyan szép a színe.

A keze egy pillanatig még rajtam maradt, simogatta a lábamat, majd elengedte, és a szoba felé mutatott.

– Próbáltam több lilát találni, mert úgy tűnik, nagyon szereted.

Egy másodpercre megállt bennem az ütő.

– Találni? Te elmentél innen?

Elfordította a tekintetét.

– Akartam tenni valamit érted. Valamit, amivel megköszönhetem, hogy ennyi ideig gondoskodtál rólam. A héten párszor kiszöktem a partra, amíg te a várban jártál.

A szemem forgattam, de a bensőmet megmelengette, amit mondott. Ez a férfi nemcsak dögös, de vakmerő és figyelmes is.

– Ez nagy butaság volt, Mav. Megölhettek volna.

– És az nem volt butaság, amikor te támadtál rá arra a démonra, hogy megments engem? Mindkettőnkben van egy kis vakmerőség. Ráadásul, ha valamiben jó vagyok, hát abban, hogy észrevétlen legyek. – Legyintett, mintha semmiség lenne. – Csak az számít, hogy tetszik-e neked.

– Imádom – feleltem, és a melegség hullámokban áradt szét bennem. Hosszasan néztem a bokaláncot, kiélveztem a pillanatot. Néhány héttel korábban még biztos voltam benne, hogy nem akarok társat: erre most itt olvadoztam, és azt éreztem, lassan beleszeretek ebbe a férfiba.

Végigsimítottam az ujjaimmal a kézfején.

– Mav. Ha… lehetne… itt maradnál? Velem?

Felfordította a kezét, ujjait összefűzte az enyémekkel.

– Ha lehetne? Ezt hogy érted?

Egyszer már hosszasan beszélgettünk arról, hogy nem akar többé fogoly lenni, és éreztem, ahogy megfeszül a teste. Erősebben kapaszkodtam belé.

– Ha lenne mód arra, hogy… olyan légy, mint én. Vérfarkas. Hogy igazán itt maradhass, ennek a világnak a részeként.

Megszorította a kezem.

– Azt mondtad, van rá mód, hogy a fajtád elrejtse a valódi természetét, amikor a szárazföldre mentek. Azt gondoltam, talán visszajöhetnél velem…

A gyomrom összerándult. Elhagyni a falkámat? A családomat?

– Nem. A skarlát köveket apám szobáiban őrzik. Semmi esély nincs rá, hogy adna belőlük neked. És ha adna is, nekem itt kell maradnom, a népem miatt. – Megráztam a fejem. – De te… – Az erdő isteneire, hogy ez milyen nehéz volt! Sebezhetővé válni, kimondani, mennyire szeretném, ha itt maradna velem. – Ha találnék rá módot, hogy biztonságban legyél, velem maradnál?

A keze az arcomra siklott, ajka megtalálta az ajkamat. Óvatosan, gyengéden csókolt meg. Édesen. Tele jósággal. Annyira jóságos volt…

– Megtiszteltetés lenne.

Megtiszteltetés lenne…

Csakhogy, ahogy oly sok minden, amit mondott, ez is hazugság volt. Mert ez a férfi hamarosan elárult, összetörte a szívem, és magamra hagyott.

Napjainkban

Egy kopogás térített magamhoz a merengésből, amitől már égett a gyomrom. Az ablak előtt álltam, két tárgyat tartottam a kezemben.

– Tessék!

– Felség, az ülés öt percen belül kezdődik. Felkészült?

– Igen, mindjárt megyek. Csak összeszedem a gondolataimat.

Bal kezemben az egyik skarlát követ tartottam. A másikat Maverick lopta el aznap éjjel, amikor megcsókolt, majd megszökött a szárazföldre, elrejtőzve az egyik hajónkon.

Jobb kezemben annak a tőrnek a markolata pihent, amivel Maverick egykor megmentett. A penge még mindig kékesfehéren izzott.

Egyensúlyoztam velük, miközben az ablakon át a tájat figyeltem. Az égnek ragyognia kellett volna, hiszen a nap delelőn állt, mégis sötétség honolt odakinn. Az ablak kitárult, a szárnyak csattogva csapódtak a falhoz, a vihar betört a szobámba, tárgyakat sodort magával, és úgy megijesztette a szolgámat, hogy azonnal kifutott. A szél úgy üvöltött, mint egy vérre szomjazó fenevad. Összeszorított foggal markoltam a tőrt meg a követ, és az jutott eszembe, hogy a vihar tökéletesen tükrözi az érzelmi állapotomat.

Végül sikerült kiűznöm őt a fejemből, de ez évtizedekbe telt. És most újra itt tartottunk, a kör bezárult. Ha volt bármi esély is a világ megmentésére, először szembe kellett néznem azzal a férfival, aki összetörte a bizalmamat, majd a szívemet. Csakhogy most már sokkal idősebb és jóval tapasztaltabb voltam.

Maverick még meg fogja bánni, hogy annak idején nem hagytam, hogy a démon magával vigye.

2. fejezet

Diana

Adj erőt, atyám, még egyszer utoljára, hogy a gyászom ellenére is véghez vigyem ezt…

Mély levegőt vettem, majd lassan kifújtam, miközben körbepillantottam a hadiszoba asztalánál összegyűlt társaságon.

Mindössze öt hét telt el azóta, hogy megölték, és a gyász cseppet sem enyhült. Már éreztem ezt korábban is, amikor szeretteimet, testvéreimet vagy barátaimat vesztettem el, de ilyen még sosem volt. A vérfarkasok évszázadokig élnek, én magam is életem teljében voltam még, de apám halála óta úgy éreztem, mintha kiszakították volna belőlem az életet. A szívem nehezebben vert, a lépteim lassabbá váltak, még a sötétzöld szememből is kifakult a szín, jéghideg és élettelen volt. Pontosan így éreztem magam belül is: egészen addig, míg el nem olvastam azt a bizonyos levelet.

A céltudat és a düh most erőt öntött belém, és ezért hálás voltam. Legalább kiderült, hogy még képes vagyok érezni valamit… Öt hét telt el azóta, hogy megölték, és a gyász semmit sem enyhült bennem.

Lochlin ült mellettem, abban a székben, ahol egykor apám foglalt helyet. Farkastársam, régi bizalmasom és barátom. Most a jobbkezem és tanácsadóm. Általában könnyen mosolyra húzódott a szája, dacára annak a sebhelynek, ami az arcán haladt végig az egyik szemöldökétől a szája sarkáig, ám ma kifejezetten komor hangulatban volt. Nem kételkedtem benne, hogy nem fog tetszeni neki a tervem, de ez nem számított. Az elmúlt évtizedekben többször összekaptunk már, és bár sokra tartottam a tanácsait, mégiscsak én voltam a királynő.

Vagyis minden úgy történt, ahogy én akartam.

Will ült mellette, a legfiatalabb testvérem a három közül. Most, hogy legyőztük és megöltük a legidősebbet, a gonosz Edmundot, Will lett a király a vámpírok területén, és ki is érdemelte ezt a címet. Jó ember. Igazságos… Annak ellenére is, hogy vérszívó. Újdonsült felesége, Bethany ott ült mellette, csendesen fogta a kezét, jelezve, hogy biztosítja támogatásáról. Ez fontos is volt, Willnek szüksége volt rá. Bár a népe nagy része mellette állt, mindig akadt egy-egy kisebb csoport, amely nem tudta elfogadni, hogy egy természetes születésű emberrel házasodott össze, akkor sem, ha Bethany mára maga is vámpírrá változott időközben…

Fejemet oldalra fordítva Dominicra emeltem a tekintetem, a másik testvéremre. Sötét, veszélyes, a vámpírhadsereg tábornoka. Kulcsfontosságú szerepe volt Edmund legyőzésében. De legalább annyira kulcsfontosságú volt a felesége és szerelme, Sienna is. Még most is csodálattal tekintettem rá. Ez az ember – vagyis a fenéket ember, csak annak hittük! –, olyan képességekkel volt megáldva, amilyeneket még sosem láttam. Gyógyító mágiájának híre bejárta a birodalmat. És most, hogy képes volt irányítani a vérszomjas vadászokat, mintha azok a saját paripái lettek volna, már-már istennőként tekintettek rá. És ő mégis alázatos és kedves maradt… noha makacs és vakmerő is tudott lenni időnként.

Talán épp ezért kedveltem annyira.

Mellettük ott ült Nicholas, Délszele grófja. Vámpír-arisztokrata, diplomatacsaládban nevelkedett, érdekes képességekkel, amelyeket azonban személyesen még nem volt alkalmam látni. És Raven, egy másik vámpír, akinek jelenlététől még mindig nem voltam elragadtatva. Túlságosan is jóképű volt, és olyan lehengerlően sármos, hogy felállt tőle a szőr a hátamon. Ha nem adott volna neki akkora elégtételt, hogy bosszanthat, már rég rákérdeztem volna, miért is jött el egyáltalán erre a tanácskozásra.

Végül a velem szemben ülő nőre siklott a tekintetem, Evangeline-re. Az én megmentőmre. Ő védett meg Edmundtól gyermekkoromban, és ő szöktetett át a vérfarkasok területére. Dacolva magával a királlyal is, az életét kockáztatva, csak hogy megmentse az enyémet. Ennek a hercegnőnek aranyból volt a szíve és acélból a gerince.

Bár most alig lehetett ráismerni. Mintha csupán árnyéka volna régi önmagának. A máskor elszántságtól és vidámságtól szikrázó barna szemét most lesütötte, mintha az asztal mahagóni lapjának bonyolult mintázatát figyelné. Lycan elvesztése mindannyiunkat megviselt. Mintha gránát robbant volna közöttünk, amely szétmarcangolt mindnyájunkat. A falka még mindig nem tért magához, a barátok és klántagok hetek óta gyászoltak. És én? Bármennyire is igyekeztem erősnek tűnni, királynőhöz illő tartást és rátermettséget mutatni, voltak napok, amikor az is nehezemre esett, hogy az egyik lábamat a másik elé rakjam.

És mégis: Evangeline szenvedése nagyobb volt a miénknél. Alig hagyta el a lakosztályát, olyan sűrű ködben élt, hogy már-már attól tartottam, elvesztette a kapcsolatát a valósággal. Hogy talán már örökre az emlékei közt fog bolyongani.

Mostanában magam is sok időt fordítottam erre, így nem ítélkezhettem felette. Mégis gyűlöltem, hogy ilyen állapotban kell hátrahagynom. Különösen úgy, hogy nem tudtam, mikor térek vissza – már ha egyáltalán visszatérek.

Egy utolsó pillantást vetettem a kinti világra, majd elfordultam az ablaktól, és összeszorítottam az ajkam. Jó esély volt rá, hogy már mindegy, mit teszek. Vagy bárki más ezen a világon. A vég megállíthatatlanul közeledett. Amióta lehullt a fátyol, még tizenöt évvel ezelőtt, egyre csak csúsztunk lefelé a lejtőn.

Lassan kezdődött. Olyan lassan, hogy eleinte fel sem tűnt. Aztán a telek hidegebbek lettek. Hosszabbak. A nyarak perzselőbbek. A szelek és az árapály kiszámíthatatlanok. Mostanában pedig, különösen az elmúlt hetekben, az időjárás teljesen megvadult. Viharok tomboltak még akkor is, amikor sütött a nap. Hó és ónos eső, gyakran jéggel és mennydörgéssel. Ha ilyen időben a tengeren ragadnánk, mindnyájan a tenger fenekén végeznénk. A farkasok erősebbek és edzettebbek ugyan az embereknél, de az anyatermészet a nagy kiegyenlítő.

Elhessegetve a nagyobb léptékű problémákat, azokra összpontosítottam, amelyeket talán valóban meg tudok oldani.

– Nos, azt hiszem, mindenki itt van. – Mosolyt erőltettem az arcomra, és felálltam. – Kezdjük! Biztos vagyok benne, hogy mindannyian láttátok, hogyan…

Az ajtó kivágódott, és olyan hanggal csapódott a kőfalnak, hogy ösztönösen a kardom markolatára ugrott a kezem.

– Bocs a késésért! – szólalt meg egy rekedt hang, miközben egy apró, torz testű asszony botorkált be a terembe. Arcát eltakarta a kezében tartott óriási ételhalom, de nem kellett látnom, hogy tudjam, ki az.

– Myrr? – csattantam fel ingerülten. – Te meg mit keresel itt?

A bejárat melletti székre huppant, és rám villantotta szinte teljesen fogatlan vigyorát.

– Én vagyok az orákulum, vagy nem? Az én dolgom, hogy vágjam, mi a stájsz, vagy hogy mondják ezt manapság. Esküszöm, nem fogok közbeszólni. Csak ülök itt, és megeszem a reggelimet, amíg ti tervezgettek, mesterkedtek meg effélék, hüm?

Nagyot sóhajtottam. Emlékeztetni akartam, hogy orákulumként elvileg már tudnia kellene minden jövőbeli „stájsz”-ról, de nem álltam neki kioktatni. Dominicnak, aki sokáig cinikus volt a jóslással kapcsolatban, és csak nemrég kezdett megbékélni a gondolattal – nagy nehezen –, hogy valaki valóban képes lehet a jövőbe látni, nem voltak ilyen fenntartásai.

– Nem kellene mindentudónak lenned? – vetette oda. – Mindent látónak?

– Nem, mindent nem láthatok én sem – emelt fel egy egész szarvascombot göcsörtös kezével Myrr, és tejfehér szemével rávicsorgott. – De tudtam róla, hogy nélkülem találkoztok itt, úgyhogy azért tudok én is ezt-azt. Nem gondolod, nagyfiú?

Sienna a férje karjára tette a kezét, amikor látta, hogy Dom válaszra készül, így az végül csak sóhajtva hátradőlt.

– Rendben, csinálj, amit akarsz! Bár úgyis folyton azt teszed – morogta.

Nem arról volt szó, hogy Myrr nem volt hasznos… Az volt. Csak épp időbe telt – néha rengeteg időbe –, mire kiderült, hogyan is van segítségünkre. Amióta megtaláltam azt a levelet, amit apám a halála esetére tartogatott nekem, sok-sok alkalommal reggeliztem Myrr-rel, az orákulum kérésére, hogy valami tanácsot kapjak tőle. De mindig csak fejfájás lett a vége, annyira csikorgattam a fogam, miközben hallgattam, ahogy egy órán át csámcsog. Most, hogy az utazásom küszöbön állt, ugyanannyira képes volt ártani, mint segíteni. A látomásai gyakran zavarosak és ellentmondásosak voltak, inkább összezavartak, ahelyett, hogy tisztázták volna előttem dolgokat. Máskor pedig olyan baljós és végzetes jóslatokkal jött, hogy szinte lehetetlenné tette, hogy kitartsak, és másokban is ébren tartsam a reményt. Márpedig, ha a világ terhe az én vállamat nyomta, olyan nagy szükségem volt a reményre, mint a tiszta vízre.

A próféciák és az általuk szított kétségek ideje lejárt. Most a tettek ideje következett.

Szigorú pillantással Myrr felé fordultam.

– Csak figyelsz, igaz? Ha van hozzáfűznivalód, megbeszélhetjük később.

Vagy soha.

Az orákulum letette a szarvascombot, majd a szájára tette a kezét, és úgy tett, mintha kulcsra zárná, aztán eldobta a képzeletbeli kulcsot.

Bólintottam, majd a többiek felé fordultam.

– Azért hívtalak össze benneteket, mert én… – Ravenre és Nicholasra, Délszele grófjára pillantottam, majd nagyot sóhajtottam. – Vagyis a testvéreim feltétlenül bíznak bennetek. Ahogy mind tudjátok, Siennának van egy ellensége, aki a háttérben munkálkodik, hogy pusztítást hozzon rá és az egész birodalomra. Ez az ellenség komoly hatalommal bír, és ezt a hatalmat arra használja, hogy megakadályozza a fátyol helyreállítását. Ez a folyamat nyilvánvalóan Siennát és a további négy kulcsot érinti. – Siennához fordultam. – Szeretnél beszámolni a saját tapasztalataidról ezzel a lénnyel kapcsolatban?

Sienna mély levegőt vett, és az arca elkomorult, ahogy beszélni kezdett.

– Hamis próféciákkal és álmokkal etetett engem egy ideig. Ő szállta meg a vérfarkast, Elkát, hogy aztán rám támadjon. Valahogy képes behatolni az álmaimba, és ott is sérülést okoz. Ez nagyon meg tudja viselni az embert, mert sosem lehet tudni, mi lesz a következő lépése. Még Will vérférgén keresztül is beszélt hozzám egyszer. Az ereje dermesztően erős, és jelenleg nagyrészt kiismerhetetlen.

Bólintottam.

– Legyetek hát óvatosak a furcsa álmokkal és minden más efféle behatolással kapcsolatban! Óvakodjatok a hangoktól, amelyek hamis parancsokat adnak, bármilyen csábítónak is tűnnek. Úgy gondoljuk, Elka azért lett célpont, mert a testvére, Jordan elvesztése miatt mély gyászban és negatív érzelmi állapotban volt. Hisszük, hogy ez az entitás leginkább erős érzelmek vagy gyengeség idején tesz lépéseket.

– Utólag szinte biztos vagyok benne, hogy a helyettesem, Scarlett is megszállás alatt állt – vágott közbe Dom, és a mellette ülő Sienna bólintott. – Talán már jó ideje. Elkával ellentétben Scarlett nem úgy nézett ki, mint akit megszálltak. Inkább olyan volt, mintha ez a lény a féltékenységét és bizonytalanságait használta volna ki, lassan koptatva le az ellenállását. Az is nagyon valószínű, hogy valamilyen módon nyomon tud követni minket, tekintve, milyen képességei vannak. Nyilvánvaló, hogy nem kell közvetlenül jelen lennie ahhoz, hogy valakinek beférkőzzön az elméjébe.

Myrr felé fordultam, miközben folytattam.

– De nem csak rossz híreim vannak. Úgy tűnik, létezik egy másik erő is, ami próbál segíteni nekünk. Elhimna – így nevezte az ellenség. Többször is megszólalt Myrren keresztül, és úgy tűnik, jól ismeri az ellenségünket meg a trükkjeit. Arra intett minket, hogy gyűjtsük össze a megmaradt kulcsokat, és mindenáron tartsuk őket biztonságban.

Myrr bólintott, majd letette a szarvascombot egy pillanatra, hogy hozzátegye:

– Van benne valami, ami miatt úgy érzem: igazat mond. Orákulumként azt kell mondjam: minden megérzésem azt súgja, hogy megbízható.

– Jelenleg tudósok kutatják a történelemkönyveket, hátha találnak bármilyen említést a nevéről vagy egy sötét erőről, ami hasonló képességekkel bír, mint az, amivel most állunk szemben, de eddig semmit sem találtak. Addig is maradjatok résen minden pillanatban! Ez most, az előttünk álló feladat során különösen fontos lesz. – Az előttem heverő iratokhoz nyúltam, és Loch elé toltam. – Ha vettél egyet belőle magadnak, továbbadnád a többit?

Nekem nem volt szükségem rá, kívülről tudtam a szöveg minden sorát.

– Ezt a levelet röviddel apám halála után találtam. Több mint egy hétig tépelődtem, hogyan kezeljem, és most, hogy az utam világossá vált, meg akartam osztani veletek.

Megköszörültem a torkomat, és emlékezetből idézni kezdtem.

– „Ha ezt olvasod, Diana, az azt jelenti, hogy meghaltam. Valószínűleg túl öreg és túl lassú voltam ahhoz, hogy lépést tartsak a kölykökkel a harcban. Ilyen az élet. Amit mindenképp tudnod kell: te voltál a legnagyobb örömöm. El sem tudom képzelni, milyen üres lett volna az életem nélküled, és ha az én Evangeline-om nem adott volna nekem mást rajtad kívül, az is elég lett volna. Annyira büszke vagyok rád, és mindarra, amit elértél. Már most jobb vezető vagy, mint én valaha is voltam. De elég most ebből. Jöjjön a nehezebb rész! Nagyon sajnálom, hogy tovább terhellek, lányom, de attól tartok, nem tehetek mást. Elkezdtem kutakodni, hogy segítsem helyrehozni, ami elromlott. Az orákulum beszélt nekem valamiről titokban, ami megmenthetne titeket. Évekkel ezelőtt, amikor én még király voltam, ti pedig még bíztatok bennem, egy férfi jött a várunkba. Lehengerlő, ékesszóló és jóképű. Az a férfi végül elvitt magával innen egy olyan ékszert, amit nem volt joga elvenni. Vissza kell szereznünk, lányom. Csak akkor találhatjuk meg a többi kulcsot… Csak akkor tudjuk visszaállítani a fátylat.”

A teremben síri csend lett, csak a hercegnő zihálása hallatszott.

Fekete gyászfátylán keresztül találkozott a tekintetünk, majd hátratolta a székét, és felállt.

– Sajnálom, Diana, de nem maradhatok itt. Remélem, megértesz.

Nagyot nyeltem, mielőtt feleltem.

– Természetesen.

Kivonult a teremből, és becsukta maga mögött az ajtót. Tudtam, hogy kockázatos volt meghívni őt, de nem akartam, hogy úgy érezze, kirekesztem.

Valószínűleg jobb is volt így. Az érzelmek elkerülhetetlenül fellángoltak volna, márpedig most az eszünkre kellett hallgatnunk, nem a szívünkre.

Körbenéztem az asztalnál, majd folytattam.

– Tudom, ki ez a férfi. Tudom, melyik drágakőről beszélt apám. Valójában én vagyok az oka, hogy ilyen könnyen elvihette. De ezt a történetet majd máskor mesélem el. A lényeg, hogy nálam van a párja, így pontosan tudom, mit keresünk. És hála a nagyszerű technikusokból álló csapatunknak, azt is tudom, hogy az emberek világában található. Most pedig önkéntesekre van szükségem, akik segítenek megszerezni.

Sienna karja azonnal a magasba lendült.

– Én megyek.

Dom megragadta a kezét, és lehúzta.

– Én megyek.

Bethany Siennára pillantott.

– Ha ő megy, akkor én is.

Will bólintott.

– Benne vagyok.

– Én is – tette hozzá Loch.

Lehunytam a szemem, és nagyot sóhajtottam. Az istenek adjanak nekem erőt!

– Bármennyire is értékelem a hűségeteket és a lelkesedéseteket, ez így nem történhet meg. Loch, neked itt kell maradnod, hogy helyettesíts. William és Bethany a vámpírok területének új királya és királynéja. Nekik itt kell lenniük a népük miatt, hogy eloszlassanak minden kételyt, és biztosítsák, hogy Edmund hívei közül a legutolsót is kiirtsák. Dominic nem válhat el Willtől: szó szerint az a feladata, hogy vigyázzon rá. Sienna pedig, mivel ő az egyetlen kulcs, ami a birtokunkban van, mindenáron védelemre szorul.

Összefontam a karjaimat a mellkasom előtt.

– Azért hívtalak össze benneteket, mert ajánlásokat várok. Dominic – fordultam felé –, szükségem van egy emberedre, aki velem jön és vigyáz rám. Valakire, aki erős, megállja a helyét, ha rosszra fordulnak a dolgok, ugyanakkor eszes és jó kapcsolatai vannak, alaposan ismeri az emberek világát, és akinek a jelenléte nem kelt gyanút. Olyasvalakire, aki képes jól alkudozni, ha a célpontunk nehezen lenne előkeríthető.

Raven megköszörülte a torkát, mélyen a székébe süppedt, és félárbócra eresztett pillákkal Dominicra szegezte a tekintetét.

– Ravent ajánlom – felelte Dom rövid bólintással. – Scarlett halála óta ő a jobbkezem, és több időt töltött az emberek világában, mint bármelyik harcos, akit ismerek.

Azonnal tiltakozni kezdtem.

– Raven? És mégis mit fog csinálni, elcsábítja Mavericket, hogy adja oda neki a követ?

Az érintett rám emelte a tekintetét, és határozott ajkát sunyi mosolyra húzta.

– Felség, ne legyen kétséged! Kétségtelen, hogy így is meg tudnám szerezni, de sokkal inkább harcolnék a férfival, mint hogy lefeküdjek vele. Ha a szeretőimről van szó… jobban szeretem, ha finomabbak, ha érted, mire gondolok.

Forróság szökött az arcomba minden ok nélkül, amitől csak még dühösebb lettem. Mi vagyok én, valami pironkodó szűzleány? Ugyan már! Én egy vérfarkaskirálynő vagyok, az istenit.

– Kedves egészségedre – feleltem feszes mosollyal. – De én inkább Délszele grófjára gondoltam. Nicholasra.

Bárki, csak ne Raven!

– Nicholasnak is mennie kellene, valóban – értett egyet Dom. – Jól jöhet, hogy tud… olvasni az emberekben. De ne feledd, Diana: a falkád és az egész birodalom számít rád. Neked ugyanúgy szükséged van védelemre, mint bárki másnak itt. Ha itt és most meg tudnálak győzni, hogy ne menj, megtenném.

Már nyitottam a szám, de Dom felemelte a kezét.

– De mivel tisztában vagyok vele, hogy nem tudom megváltoztatni a véleményed, csak annyit mondok: Ravennek kell veled mennie. Nincs harcos, akit szívesebben tudnék magam mellett a csatamezőn, mint ő. Ha valakire rá kellene bíznom az életed, az ő lenne.

– Megtiszteltetés, hogy mehetek – szúrta közbe Nicholas ünnepélyesen.

Dominic Raven felé fordult, aki hátradőlt a székében, nagyot nyögött, és úgy forgatta a szemét, hogy azon csodálkoztam, nem esik ki a fejéből.

– Hát jó. Rendben van. Hiszen hűséget esküdtem William királynak, és most Dominicnak tartozom jelentéssel. Ha ő azt mondja, menjek, akkor megyek.

– A feladat iránti lelkesedésed teljesen megnyugtat – motyogtam összeszorított foggal.

A mosolya egy pillanatra sem gyengült.

– Sokkal jobban lelkesítene ez az egész, ha nem viselkednél folyton ilyen fennhéjázó picsaként.

Valami elszakadt bennem, és a következő pillanatban már az asztal túloldalán voltam, rövid tőrömet a nyakához szorítottam.

– Hogy merészelsz így gyalázni egy királynőt a saját otthonában? – sziszegtem, miközben az adrenalin száguldott az ereimben, és elevenebbnek éreztem magam, mint Lycan halála óta bármikor. Raven gúnyos tekintettel nézett rám, én pedig másodpercről másodpercre dühösebb lettem. A vállam fölött odaszóltam a testvéremnek. – És azt mondod, ő a legerősebb harcos, akit ismersz? Még engem sem tudott megakadályozni abban, hogy váratlanul rátámadjak.

Ravennek volt képe kacsintani.

– Sajnos azt kell mondjam, királynőm, ha ma az erőszak mellett döntök, már rég nem élnél.

– Raven! – csattant fel Will. – Elég lesz!

Raven halkabban folytatta, hogy csak én halljam.

– Értem. Nem a te hibád. A legtöbb nőnek nehezére esik lemászni rólam.

Bármennyire is vágytam rá, hogy az elmúlt hetekben felgyülemlett haragot és gyászt kitöltsem ezen a nyomorulton, nem tehettem. Minden szempár ránk szegeződött, és jobbnak véltem véget vetni ennek a kis kakaskodásnak, mielőtt a végén szakadást idézünk elő. Most először volt a falkánknak erős szövetsége a vámpírokkal, és ezt fenn kellett tartanom. Bár kifejezetten jólesett volna letörölni a vigyort a képéről.

Lassan leengedtem a kést, hátraléptem, kisimítottam a fonatot a hátamon, és mosolyt erőltetettem az arcomra.

– Látjátok, igazam van. Nehéz természete van, Dominic. Semmi esély, hogy engedelmeskedjen nekem. Az utolsó dolog, amire most szükségem van, hogy egy kiszámíthatatlan vérszívóval kelljen bajlódnom, aki képtelen azt tenni, amit mondok neki. És bár értem, hogy te meg Will bíztok benne, én nem. Honnan tudhatnám, hogy nem próbál majd felfalni álmomban?

Raven szája sarkában mosoly bujkált.

– Ha úgy döntenék, hogy falni akarlak, felség, elég hamar kipattanna a szemed.

– Az istenekre, Raven! – mordult fel Dominic, és az asztalra csapott az öklével. – Nem könnyíted meg a dolgom!

– Csak válassz valaki mást! Bárkit – vágtam rá, és hirtelen zavarba jöttem. Igyekeztem nem belegondolni, hogyan nézne ki ez az idegesítő férfi, ahogy a lábam közé hajol, és ajkát a…

– Akárhogy csűrjük-csavarjuk, a bátyánknak igaza van, Diana – szólalt meg Will. Láthatóan ő sem lelkesedett az ötletért, de belenyugodott. – Tudom, hogy idegesítő tud lenni, de ebben a politikai zűrzavarban senki másra sem merném bízni az életed.

Will összeszorította az ajkát, majd Dominic felé pillantott, aki rideg tekintettel méregette a barátját.

– Raven. Azonnal kérj bocsánatot!

Az a kis gazember sóhajtva felállt a székéből, és épp csak annyi ideig nézett le rám, hogy észrevegyem: puszta mérete és jelenléte messze túlszárnyalta az enyémet. Aztán fél térdre ereszkedett.

– Bocsáss meg, felség! Nem állt szándékomban megsérteni. Bocsánatot kérek az arcátlanságomért, és felajánlom neked a hűségemet. – Mélyen lehajtotta a fejét, míg a cipőm orrához nem ért a homloka, én pedig azt figyeltem, hogy csillog a fekete haja. Aztán felnézett. – Ettől a naptól fogva a kérésed számomra parancs.

Olyan ünnepélyesen nézett, és a hangja hirtelen olyan őszintén zengett, hogy akaratlanul is hittem neki. Raven gúnyolódása és bohóckodása egy dolog volt. De ez az új Raven sokkal nyugtalanítóbbnak hatott. Éreztem, milyen erősen lüktet a pulzus a nyakamban, és abból, ahogy rám meredt, azzal az elfojtott éhséggel, tudtam, ő is érzi.

Bár épp átadta magát nekem, valahogy mégis én éreztem magam kiszolgáltatottnak. Jobban, mint valaha…

Nem. Ez nem történhet meg!

Már épp véget akartam vetni ennek az ostobaságnak, amikor Myrr kiejtette kezéből a cukormázas süteményt, és megszólalt. Mély hangon, ahogy prófétálni szokott.

– Igen. Királynőnk, Diana, Délszele grófja, Nicholas, és Raven a szárazföldről: ők hárman fogják megmenteni a birodalmat.

Ó, hát persze. Most bezzeg kristálytiszta volt a látomása!

Tudtam, hogy ki kellett volna rúgnom, amikor még volt rá lehetőségem.