LAUDETUR...

B. Molnár Márta

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

„Senki sem él örökké, testvér, és semmi sem tart sokáig. Tartsd ezt eszedben és örülj...“

Rabindranath Tagore

Előszó.

A véletlen vezetett ahhoz, hogy belekotorjak az emlékeimbe, és a hosszú idő alatt gyűjtögetett feljegyzéseimbe. A naplókba, a kis kockás füzetekbe, a szálló lapokba, az apró kis papír fecnikbe, aztán ott felejtettem magamat köztük.

Ezekben az emlékekben és ezekben a feljegyzésekben, benne volt és benne van egy egész élet. Az egész életem.

Akár jó volt, akár rossz, ma már nem változtathatok rajta.

Sosem készültem arra, hogy megírjam és közreadjam, megosszam másokkal a különös, és kevésbé különös, nagyon is egyszerű, ám számomra rendkívül kedves és fontos emlékeket. A hétköznapi csodáimat.

Azonban újraolvasva és felelevenítve ezeket az emlékeket, rá kellett döbbennem hogy nem akarom átadni őket az enyészetnek. Ahogy a tanulságot sem.

Itt voltam egyszer, itt jártam egyszer, bár gyerekkoromban nem éreztem magamat idevalónak és sűrűn elvágyódtam innen, mégis gyökeret eresztettem. Itt lettem felnőtt.

Szüleim lerakták a kőkemény és sziklaszilárd alapokat, én pedig ráépítettem a házamat, váramat, ami soha nem ingott meg.

Éltem az életemet úgy ahogy, és úgy ahogy akkor lehetett.

Sokszor és sokat hibáztam, de ma már nem bánom ezt. Ha nem hibáztam volna, akkor sohasem tanultam volna meg, hogy hogyan csináljam jól a dolgokat, meg az életemet.

Ahogy telt az idő, lassan múlt az elvágyódás is. Itt ragadtam, igen.

Telt az idő, a vágyódás pedig elhagyott valahol útközben. Nincs már belőle semmi, itt vagyok otthon. Itt.

Ide tartozom, nem abba a másik világba, ahová foszlányos és nagyon halvány gyerek-emlékeimmel olyan sokáig kötődtem, és ahová sűrűn visszakívánkoztam a nagyon viharos gyerekkoromban.

Csetlettem-botlottam az életemben éppen úgy mint más, küszködtem és kínlódtam ugyanúgy, mint más. Az életem egyszerű volt és hétköznapi.

Szerettem és szerettek, boldog voltam és nagyon boldogtalan, sokszor pedig, reményt vesztett.

Imádkoztam, aggódtam, temettem, és sírtam, - sohasem fogadtam el a veszteséget, lázadtam és lázadtam, és gondjaim voltak, - mert százszor is földhöz csapott a sors, de erőt is adott mindig. És én újra meg újra, fel tudtam állni. Mindig volt Valaki, akibe kapaszkodhattam, -még akkor is amikor valójában már nem volt senkim sem csak az Isten.

Mindig, segített. Mindig ott volt. Mindig velem volt, még akkor is ha sohasem láttam, ha sohasem jelent meg nekem, és sohasem szólt hozzám egy szót sem.

S hogy a könyv címe miért LAUDETUR ?…- mert ez a szó, kulcsszó volt az életemben

mindenhez és mindenkihez. Végigkísért az életemen. Talán egy jel volt amit felmutathattam. Egy jel, amire mások is odafigyeltek mások is ráismertek, egy jel, egy szó, egy köszöntés, amit mások is megértettek.

LAUDETUR…- csak egy szó a lezuhant angol pilótához, aki ismerte és nem félt tőlem. A bujkáló lengyel katonákhoz, akik szintén ismerték, s akik talán ezért hittek nekem és bíztak bennem.

LAUDETUR… - a kis barátnőmhöz, a Tbc-s apácához, a lassan épülő barátságunkhoz.

LAUDETUR…- egy szó, egy köszöntés, egy másik apácától a lebombázott kórház előtt, ahol Apám is így köszönt.

LAUDETUR… - mondtam én - a háború után Kisplébinek, akinek a megjelenésével, a Sógoromék házában, újra beköltözött életembe a vidámság és a nevetés. Egy szó, ami oda talált hozzám, és odatalált mindig mindenki máshoz is.

LAUDETUR…- Ez a szó megnyitotta a szívemet, és megnyitotta nekem másokét. Ez a szó akkor, a háborúban, üzenet volt mindenkinek akinek akkor így köszöntem:

- Dicsértessék…-

Az üzenet az volt, - van még remény. Isten, él.

- LAUDETUR….

Budapest, 2007 ápr. 03

B. Molnár Márta

I. fejezet A szeretet sokféle, és sokszínű is, mint a szivárvány…

Az Édesanyám „Főállású anya „volt, nem csak úgy „mellékesen”. Elhalmozott bennünket a törődésével, a gondoskodásával, a türelmével, a figyelmével és a végtelen szeretetével.

Én pedig „Főállású gyerek„ voltam, és biztos voltam benne, hogy a világ ugyanúgy körülöttem forog, ahogy a szüleim és az egész családom. Komolyan vették, hogy most vagyok gyerek. Most és nem máskor. Ennek ellenére, inkább csak vendégnek éreztem magamat a földön.

Ha a gyerekkoromba visszarévedek, képes vagyok nagyon pici koromra is visszaemlékezni.

Sejtemlékeim azonban, sajnos nincsenek.

Kár. Talán magyarázatot találhatnék arra, hogy miért is éreztem magamat pici koromban olyan nagynak és erősnek. Felnőttebbnek a felnőtteknél. Miért éreztem azt, a mérhetetlen szeretet ellenére amit a családban kaptam, hogy nem vagyok idevalósi? Miért éreztem, hogy olyan valakihez tartozom, aki nem itt van, aki nagy és hatalmas, de én akaratom ellenére leszakadtam róla valahogy és idegenbe vesztem? Bizony, idegenbe vesztem.

Nem tudtam, hogy akihez tartozónak éreztem magamat, azt Istennek hívják, de mivel a távoli Felettünk-valót mindenki így hívta, így hívtam hát én is a magamét.

Vézna, csenevész, koraszülött kisbaba voltam 1, 87 kilóval, nagy hajjal és „táltos foggal”.

Annyira pici voltam, hogy állandóan vigyáztak rám nehogy elvigyen a macska. Édesanyám a jelekből először korai klimaxra tippelt, de én jöttem helyette. Később aztán már nem bánta. Ahogy Apám sem.

Édesanyám sokáig, kb. 3 éves koromig szoptatott, illetlenül sokáig. Már rég tudtam beszélni mindent, és a kisszéket is vittem utána, Anyám, még mindig szoptatott. Ködbe vész, hogy mikor szoktam le róla, és hogy hogyan sikerült.

Azt mondják nem ment simán, mert még a „fokhagymás-méz kencét” is jóízűen lenyalogattam, sőt a csípős paprikát is.

Közeledett a háború.

Apám vállalkozását fel kellett számolni, alkalmazottai az utcára kerültek, kenyér nélkül maradtak.

Az utolsónak a csizmáját is odaadta. Mezítláb jött haza, térdig érő hóban. Anyámnak sem volt többé segítsége, se mosónő, se cselédlány. De boldogult. Picike volt ugyan és törékeny, de talpraesett, tűzről pattant.

Apámnak hatalmas öröklött vagyona volt, - ingatlanban, részvényekben, hadikölcsönökben, és készpénzben tartotta. Anyám szerette volna, ha a készpénzt is aranyba vagy ingatlanba fekteti, Apám azonban hajthatatlan volt, nagy értékű ingatlanaink voltak, nem akart többet, az arany pedig nem vonzotta.

Szerette a pénzt. A pénzhez azonban, amelyet Édesapjától örökölt, s amelyet a gyerekeinek szánt, semmiképpen nem akart hozzányúlni. Ezért aztán később mindenünk elveszett, hiába őrizgette

anyám a pénzt és a részvényeket tűzön-vízen keresztül. Hiába cipelte magával a kis fekete lakkbőröndöt, - ami benne volt, az a háború után már nem ért semmit.

A hadikölcsönkötvények, a pénzünk, a részvények, mind odavesztek. Elvitte a vesztes háború.

Az ingatlanaink nagyobbik részét pedig, később elvették. Szegények lettünk.

Egy dolgot azonban megtanultunk, nem attól gazdag és magabiztos az ember, ha tele van a ládikója pénzzel, vagyonnal, arannyal, értékkel, hanem attól, ha a szíve van tele szeretettel.

Ez ugyanis megmaradt.

Semmink sem volt, és ez később is sokszor előfordult, azonban sohasem éreztük magunkat szegénynek vagy koldusnak. A tartásunk, nem változott.

Apám már a háború előtt elment dolgozni Édesanyám pedig, elvégzett egy szülésznői tanfolyamot, de otthon maradt velem

Papa egy hadiüzemben vállalt munkát, mint légoltalmi parancsnok. Ez akkor, abban a helyzetben, óriási felelősség volt, és állandó lekötöttséggel járt Ritkán láttuk. Amikor mégis, az valóban ünnepnapnak számított

Háború volt és nyomorúság. Mire Apám a fizetését hazahozta, azon már nem lehetett kapni semmit sem. Azonban, ennek ellenére sem volt szabad hozzányúlni a készpénzben őrzött vagyonához. Anyám tehát őrizte a lakkbőröndöt tele pénzzel, és nem nyúlt hozzá.

Se ruha, se cipő, se cukor, se só, se pedig szappan, mosópor, nem volt. Egyik napról a másikra kerültünk nyomorúságos helyzetbe. Az, hogy ezt a nyomorúságot mégsem éreztük, az Édesanyám szorgalmának és leleményességének volt köszönhető. Valahogy, mindig mindent megoldott. Különös képessége volt ehhez.

Régi rongyokból, hordható újakat varázsolt, és varázsolt minden mást is. A vörös takarmány sót kiáztatta, és használhatót csinált belőle. Szappant főzött bodzavirággal, hársfavirággal és kakukkfűvel, - Istenem, micsoda illata volt annak a szappannak! Esténként, ha beleszagoltam Édesanyám finom, selymes, nagy hajába, kakukkfű illata volt. Benne volt az egész forró nyár, az erdőszél kakukkfű illata, még karácsonykor is.

Mosáshoz hamus lúgot csinált, és, bár rongyosra mosta benne a picike kezét, nem sajnálta, mert a ruhák, tiszták, gyönyörűek, és kellemes illatúak voltak Emlékszem még a ”tiszta-szagukra”.

Mosakodni is ezzel a háziszappannal szoktunk. Szerettem ezt a szappant és sokszor kívántam azóta is vissza. Csakhogy, sajnos nem tanultam meg Anyámtól szappant főzni.

Rádiónk nem volt, villany sem volt, petróleum is csak alig. Könyv azonban volt, és mi rengeteget olvastunk.

5 éves koromban már tudtam olvasni, és voltak saját könyveim. Az elsőnek a címére is emlékszem: Radnayné Bauer Erzsébet: Az erdő élete télen. Ebből a könyvből tanultam meg olvasni a Sógorom, és az Édesapám segítségével.

Kétségem sincs felőle, hogy nem voltam jó gyerek. De, hogy rossz, azt azért sokáig nem gondoltam. Nővérem ültette el, gondozta és ápolta azt a tudatot bennem, hogy rossz vagyok.

Táplálgatta, hogy nagyra nőjön. Idővel aztán sikerült is, elhittem. Egy darabig tócsát sírtam magam

köré emiatt. Aztán már nem. Elfogadtam, hogy rossz vagyok. Igen. Akkor aztán könnyebb volt. Ilyen vagyok és kész. Tudomásul vettem, nem hadakoztam ellene.

Szüleim azonban szerettek, és nem volt baj, hogy rossz vagyok Olyan voltam, amilyen.

Tényleg nem volt baj. Így szerettek, ahogy vagyok

Igaz, sok gondot okoztam Anyámnak, valahogyan azonban, mint mindig mindent, ezt is megoldotta. Keményen büntetett.

Egyszer, hirtelen nagy fájdalmat éreztem a jobb hónom alatt, és egy cukorborsónyi dudort.

Nem szóltam róla senkinek. Biztos voltam benne, hogy a rosszaság okozhatta. Csakis a rosszaság, mi más?

Ha ugyanis vérzett az orrom, és ez gyakran előfordult, Anyám azt szokta mondani, hogy: „nem baj, jó nem folyik”, de azért hozta a kupámba a vizes ruhát. Dajkált és simogatott, addig, amíg az orrvérzésem elállt. Néha egy kicsit tovább is.

Ha valami komolyabb sérülés keletkezett rajtam, Anyám, csak ránézett és azt mondta:

”Látod? Ott jön ki a rosszaság”. Aztán hozta a kamillát vagy a szublimátot, és leápolta a sebemet.

Meg, dajkált is egy kicsit.

Nem szóltam hát a fájdalomról, pedig alig bírtam elviselni. A nagyon pici borsónyiból, hirtelen, egy dudor nőtt. És nőttön-nőtt. Mindennap nagyobb lett, és mindennap jobban fájt.

Százszor is odakaptam hozzá, de mindig meg volt.

Tűrtem. Hallgattam és titkoltam. Már alig bírtam felemelni a kezemet. Biztosan tudtam, hogy a rosszaság okozta. Reméltem, ha próbálok megjavulni, akkor majd elmúlik. Próbáltam, próbáltam, újra próbáltam. Közben, mindig oda tapogattam, megvan-e még? Megvolt, nem múlt el. Hiába voltam hát jó, az sem segített.

Egy ideig sikerült eltitkolni a dudoromat, mert hét közben a lavórban fürdéseknél, egyedül pancsolhattam, nem felügyelt senki. Másnaponként azonban Anyám sikált meg. Ilyenkor begyújtották a fafűtéses vörösréz hengert a fürdőszobában, jó meleg lett, és forró víz is volt.

A fürdőszobánk, - ahogy visszaemlékszem - nem igazán volt fürdőszoba, ill. nem csak az volt.

Lábas nagy vörösréz fürdőkád állt benne, meg egy kisebb ülőkád, ugyancsak vörösrézből. Katlan is volt a helyiségben vörösréz üsttel, meg teknők, különféle nagyságú lavórok, kannák, szennyes tartók, kihúzott kötelek, fa vasalóállványok, és jó pár szenes vasaló,- mivelhogy ez a helyiség egyúttal mosókonyha is volt, meg szárító is, de vasalószoba is.

Anyámnak gyanús volt, hogy a jó meleg vízben dideregtem. Tüzetesen megszemlélt és észrevette a dudort. Apámat hívta, aki azonnal berohant.

- Nézz ide papa, mi lehet ez? - kérdezte ijedten.

Nem tudtam felemelni a karomat. Akkor már nagy, halványkék, kemény búb volt a hónom alatt.

Nagyobb volt, mint egy kacsatojás, és mintha kőből nőtt volna oda, nem lehetett megmozdítani.

Apám csak rápillantott.

- Orvoshoz, de rögtön. - mondta.

Pillanatok alatt csomagoltak be egy flanel lepedőbe, Apám pedig felkapott. Az orvos nem lakott messze, és éppen otthon találtuk. Csakhogy nem voltam vele jó-viszonyban. Az volt a baj. Az.

Nem felejtettem el, és nem bocsátottam meg neki az előző, - 2 évvel korábbi látogatásom alatt történteket.

3-4 éves lehettem akkor. Egy fa tetejéről zuhantam le, fejjel lefelé. Olyan szerencsétlenül, hogy a fa alatt lévő kő, a homlokomon szétzúzta a koponyámat. Egy damaszt abroszt tekertek rá és úgy rohantak velem az orvoshoz, az Édesanyám, a nővérem és a cselédlány.

Nem volt érzéstelenítő. Az orvos kimosta, kitisztította a sebet, azt még engedtem, csendben voltam. A varratok felrakásánál azonban szólt, hogy fogjanak le. Hát ezt, ezt, - nem engedhettem.

Négyen voltak. Az Anyám, a nővérem, a cselédlány, és a szép kis doktorné. Mégis tökön rúgtam.

Teljes erőmből, alaposan, fenékig.

Váratlanul érte.

Összegörnyedve nyögött, miközben én szitkok áradatát zúdítottam rá, ordítva. Az aprószentektől, a kedves anyukájáig, mindenkit szidtam, és mindenkit paráználkodásra szólítottam fel, pedig azt sem tudtam, mit jelent. Amikor kifogytam belőle, éppen csak nagy lélegzetet vettem és újra kezdtem.

Mondtam mindent, ami csak eszembe jutott, és fenyegettem mindennel. Azzal is, hogy ha végre elenged, akkor leharapom a fülét. Az biztos.

Azzal is, hogy Apám, alkalomadtán kiheréli. És mi minden mást mondtam még! Az, már a szelídebb fenyegetéseim közé tartozott, amikor azt ordítottam, hogy:

- Nnna,…nnna-megállj-te-tetves-kurvapecér!!…ha-megnövök-énis-kiheréllek!!!…-

- Megjósolom neked, hogy te nem fogsz megnőni…- förmedt rám dühösen. Később kiderült, hogy majdnem igaza lett.

Folytatták a varratok felrakását, de jobban lefogtak. Elájultam. Amikor magamhoz tértem, már éppen búcsúzkodtak.

- Árulja el nekem Madame, - hallottam az orvos hangját - hol szerezte ezt az ördögfiókát?

- A cigányoktól vettem el doktor úr. - mondta Anyám, elvékonyodott hangon.

- A legjobb ha azonnal visszaadja Madame, sok öröme úgysem lesz benne.

- Visszaadnám én doktor úr, de ki tudja hol járnak?

Visszaájultam.

Később amikor az orvos meglátogatott, mert nyugtalan volt a sebem miatt, - ijedtemben beugrottam az ágyamba, és elbújtam a takaró alá. Persze megtalált, és fölém hajolva lehúzta rólam a dunyhát. Én pedig abban a pillanatban, teljes erőmből orrba vágtam. Úgy, hogy eleredt az orra vére.

Hogyan is felejthette volna el nekem ezeket? Én se felejtettem el azt, amit ő tett vagy mondott.

Sokáig nemcsak az összekapcsolt seb fájt a homlokomon, hanem a lelkem is, mert azok a viccnek szánt szavak, hogy a cigányoktól vettek el, mély sebet ütöttek rajta. Egy ideig úgy néztem az imádott Anyámra, meg a családomra, mintha ők összetartozó idegenek lennének, nekem meg nincsen senkim. Én magamra maradtam. Szenvedtem miatta.

Komolyan elhatároztam, ha cigányokkal találkozom, megkérem őket, vigyenek magukkal, vigyenek engem haza, a saját családomhoz. El innen, ezektől. Az enyémekhez akartam menni.

Cigányok azonban nem jöttek, sohasem találkoztam velük. Istenhez fordultam akkor, hogy küldjön egyet legalább. Csak egyetlenegyet legalább. De éppen nem hallotta.

Akkor azt gondoltam, megkérem majd a meszest, vigyen el a kocsiján, mert meg akarom keresni az igazi szüleimet valahol, és az igazi családomat. Mert nekem, ezek nem kellenek. Csakhogy, talán a helyzet és a háború miatt, a meszes sem jött már. Pedig, vele nagyon jóban voltam. Amikor jött és megállt a kocsijával a torony mellett, ha meghallottam a hangját, azonnal rohantam hozzá.

Segítettem neki ordítani, hogy:

- Meszeeeeet!!!!...Meszeeeet vegyenek!!!!...Meszeeet!!!!…-

Néha, Miska is beszállt, - ő is ordított.

Most azonban nem jött a meszes. Rég nem láttam már. Nem mehettem hát világgá. Miskát se láttam mostanában. Egyedül voltam, szomorú voltam, nem volt senkim, és Csi nagymamám is meghalt már.

Csi, az más volt. Csi megértett volna, neki elmondhattam volna, hogy mi fáj. De Csi, nem volt itt.

Csi, sehol sem volt már.

Ha megnövök, olyan szerettem volna lenni, amilyen Csi volt, a Chéchy nagymamám, és megfogadtam, hogy olyan is leszek.

Mi Csimamának hívtuk, és nem az igazi nagymamánk volt, hanem az apai nagyanyám húga.

Azonban az igazi sem lehetett volna jobb, mint amilyen ő volt.

Mindkét oldalról minden nagyszülőnk meghalt már, csak az apai nagyapámat ismertem, és Csi mamát. Belőle azonban kettőt is. A régit, Céchy bárónőt, - meg az újat, a pörgetés nénit.

Egyik, - a régi, elegáns, finom, törékeny öreg hölgy volt, szürke ruhában, fátyolos kalappal, csipkegallérral, csipkekesztyűben, ezüstfejű bottal, ónémet bútorok, antik csipkék, és komor festmények között.

Ilyen szerettem volna lenni, - legfőképpen, az ezüstfejű bot, és a fátyolos kalap miatt, - ha majd nagy leszek és nagymama leszek.

Gyakran voltunk hivatalosak hozzá, Apámék meg a testvérei, és a családjuk, „ozsonnára”.

Ott kellett lenni.

Merevek és szertartásosak voltak ezek a látogatások.

Anyámtól legalább tízféle előzetes figyelmeztetést hallgattunk végig ilyenkor. Azon kívül, hogy ne beszélj hangosan, ne ugrálj, töröld le a cipődet, töröld meg az orrodat, a zsebkendőd meg van?

Szépen csókolj kezet nagymamának, ne cuppanósan, és aztán, hogy ezt nem szabad, azt nem szabad, azt meg aztán pláne, hogy nem.

Kisuvickolva mentünk, szépen felöltözve, ünneplő ruhában. Az én zsebeim a látogató ruhámon össze voltak varrva. Mivelhogy az asztalok és a ház, tele volt csuda dolgokkal, én pedig a zsebeimet jól megtömve mentettem haza mindig, mindenféle finomságot, és egyéb csuda dolgokat, ami nekünk otthon nem volt. Apró porcelán tárgyakat, képeket, fényes ezüst és arany kütyüket, gyöngyöket, és

ékszereket vittem haza, - amik szem előtt voltak és tetszettek nekem.

Ha egy percre nem figyeltek oda, biztos, hogy elkötöttem valamit. Apám aztán, a torkosságokon kívül, vagy rögtön aznap, vagy másnap mindent visszavitt.

Miután, a zsebeimet összevarrta anyám, a Papám zsebeit töltöttem meg, és az sokkal nagyobb volt.

Apám sohasem szólt, otthon szépen kipakolt a polcomra, utána pedig összeszedte amit kellett, és visszament a nagymamához. Egyszer szerényen megjegyezte, hogy: „ha kérném, akkor is adna Csi mama”, és biztosan odaadná még a gyöngyöt is, ha annyira szeretném.

- Az, nem olyan… - mondtam én.

Nekem ugyanis, ez éppen olyan volt, hogy süteményt szedek az asztalról, vagy gyöngyöt a komódról és hazaviszem, mintha a fáról szedtem volna cseresznyét, amit szintén hazavittem. Én akartam szedni a saját kezemmel, nem kapni akartam. Amikor ezt Anyámnak elmondtam, röviden válaszolt:

- Lányom, a cseresznyefa a miénk, az asztal meg nem, ahogy a komód sem, így az sem a miénk ami az asztalon van, vagy a komódon, tehát, nem hozhatod haza…-

Jó lenne hinni, hogy a helyzet ettől megváltozott, de nem, én továbbra is megtömtem Papa zsebét.

Több is volt.

A látogatások hosszúak voltak, de nem csak nekem. Anyám mesélte sokszor, hogy neki is hosszúnak tűnt, mert mindig frászban volt a gyerekei, és a megfelelési kényszer miatt. Csi mama nagyon szigorú volt.

Kevés emlékem maradt ezekről az ozsonnákról. Talán, 3-4 éves lehettem akkor, halványan rémlik a finomságoktól roskadozó hatalmas asztal, sok ezüsttel, gyönyörű porcelánokkal, földig érő csipkés terítőkkel. Ez, ez a földig érő csipkés abrosz, ez nagyon izgalmas dolog volt. El lehetett tűnni alatta.

Csak felkaptam a kuglófomat a tányérról, lecsúsztam a székről, és be az asztal alá. Ott aztán megnéztem a lábakat, néha mintha össze lettek volna keverve, és megnéztem a cipőket.

Emlékszem egyre, egy hosszúszárú fekete cipő volt, és az elejétől a térdéig fehér porcelán ringli volt rajta, arra volt tekerve a cipőfűző, de az is porcelán gyöngyökben végződött. Tetszett ez nekem.

Élvezettel fűzögettem ki. Teljesen. Lehúzni nem tudtam, de próbáltam. A cipő tulajdonosa, -

valakinek az öreganyja - időnként rúgott egyet, vagy be-be legyintett az asztal alá, de sosem talált el.

A terítő alá behajolni vagy bemászni, persze nem lehetett, ahhoz csak szegény Anyámnak volt bátorsága, meg nekem. Mamám ugyanúgy csinálta, mint én, hirtelen lecsúszott a székről, aztán végig a lábak előtt, majd a porcelános cipőnél kihalászott, hóna alá vágott engem, és rückvercben visszatért az asztalhoz. Ott alig történt valami, hacsak az nem, hogy Csi szigorúan az asztalra koppintott a botjával. Meglehet, ez nekünk szólt.

Feltett szándékom volt, hogy elkötöm én egyszer ezt a botot. Hazaviszem. Kellene ez nekünk nagyon. Nekem pedig, különösen.

Mindenki tisztelte Csit, mindenki tartott tőle, a család egy része pedig, ácsingózott a vagyona után. Hogy szerették - e? Azt nem is tudom. Apám szerette, az biztos, Anyám meg tartott tőle rettenetesen. Mindig félt, hogy valami hibát követ el, amiért az orrára koppint.

Ilyen akartam hát lenni, mint Csi mama, akit mindenki tisztelt, akitől mindenki tartott, aki körül a család forgott, akinek szép botja volt, és szép, fátylas kalapja..

Én is tiszteltem őt, megfelelő távolságból. Szeretni azonban nem nagyon szerettem, se közelről, se távolról.

Akit szerettem, az a másik mama volt, a szegény Csi. Az, akit elütött a sorsa.

Közvetlenül a háború előtt, férje, - aki mulatós ember volt - elkártyázta, elitta, elszórakozta minden vagyonát. Súlyos adósságokat csinált, majd nem kért segítséget senkitől, egyszerűen főbe lőtte magát. Ott maradt hát Csi mama egyedül.

Nem volt gyerekük, így aztán férje halála után senkije, és semmije nem maradt. Még a ruhái, és a csudás botja sem, mindenét elvették a férje adósságának fejében. Csi azonban, nem siránkozott.

Apám és testvérei, anyjuknak vallották Csi - t, mégis, egyiküktől sem fogadott el semmiféle segítséget vagy támogatást, sőt az együttérzésüket is mereven visszautasította. Elveszett az egész addigi élete, egyedül maradt, de hiába hívták, senkihez sem költözött oda. Pedig minden család jómódú volt, mindenhol szívesen látták volna.

Csi felállt és újra kezdte az életét, pedig már öregasszony volt.

Egy idős zsidó ember hitelt adott neki, és nem kért érte jótállást vagy kezest. Elég volt a szava.

Mert a szavának értéke, súlya, hitele volt. Csi szava volt a hitelfedezet, és a becsülete, meg a tisztessége. A hitelből vett egy kis házat, közvetlenül az erdő alatt, a Giligóban. Talán nem is ház volt az, hanem ”kulipintyó”, - egy kígyófészekben.

Egyetlen, kőből épült picike helyiségből állt, ami fölé hatalmas tölgyfa tornyosodott, védőn beborítva azt. A kulipintyó előtt, egy tágas zöldre festett fatornác volt, a körül pedig a végtelen. A végtelen, ameddig a szem ellát. A végtelen, amelyet Csi mama annyira szeretett.

Itt élt aztán majdnem haláláig.

Sírni sosem láttuk, nevetni, mosolyogni igen. Összeszedte magát. A nyomorúságos körülmények között is fel tudott állni, és emberi méltóságát, függetlenségét megőrizve tovább tudott lépni és élni.

Soha nem panaszkodott, pedig nagyon szerény körülmények között élt.

Kicsi voltam még, - talán 5 éves lehettem, vagy még annyi sem, - közel lakott, hát gyakran látogattam. Egyszer, ebédidő körül értem oda hozzá, és éppen palacsintát ebédelt, 1db palacsintája volt. Egy.

Rámeredtem, mert nagyon szerettem a palacsintát. Azonnal elém tette a tányért. Még megkérdeztem, hogy:

- Mi van benne? Mi van benne, belül?

- Belül? - hökkent meg Csi - belül is palacsinta van benne.

- Akkor jó…- mondtam - pont így szeretem. -

És elfogadtam Csi egyetlen palacsintáját. Máig szégyellem magamat miatta. Csi ugyanis, hozott egy marék csipkebogyót, és a magokat meg a szőrt kikaparva belőle, azt kezdte rágcsálni. Azt hiszem az volt az ebédje.

Otthon aztán azonnal elmeséltem Édesanyámnak, hogy kaptam Csi-től palacsintát, amiben belül is palacsinta volt. Anyám pedig azonnal tudta, hogy miről van szó. Összepakolt egy nagy kosarat, mindenféle ehető dologgal, és felvitte Csi - hez.

Máig csodálom őt, a Csi mamámat, aki akkor is tudott adni, amikor nem volt már semmije.

Földhöz vágta az élet, de ő felállt.

Nem szégyellte a munkát, de a kezét, talán szégyellhette. Dolgossá, törődötté, reszelőssé vált a keze, és a kézcsókot elhárította, - „piszkos vagyok picinyem”…- mondta nekem. Nem volt baj. Én olyankor elkaptam a nyakát, és tízet is adtam neki máshova, ahová éppen esett. A kézcsókot ugyan elhárította, de ha megöleltem, sosem tolt el magától. Édesapámnak azonban, megengedte, hogy megcsókolja a kezét is. Méghozzá mind a kettőt. Sokszor láttam.

Kint ültek a Kulipintyónál, a tölgyfa alatt. Csi, a rozzant bambusz székben ült, ami össze-vissza volt drótozva, apám pedig előtte, egy icipici sámlin. Papa könyöke a földig ért, térde meg az orráig, de ez nem zavarta. Csi mindkét kezét a kezében tartva, puszilgatta azokat.

Beszélgettek, meséltek, egymástól kapkodva el a szót és nagyokat nevettek Emlékeket idéztek.

- A kígyóra, ...a kígyóra picinyem, emlékszel - e? Nem volt otthon anyád, meg apád se, emlékszel?

Mihozzánk futottál a konyhába, a szakácsné meg kirohant, amikor meglátott, emlékszel?

Apám elkomorult.

- Emlékszem, - mondta csendesen - Csi, ha te akkor nem vagy ott, én már rég alulról szagolnám az ibolyát. Persze, hogy emlékszem, persze. -

Többet aztán nem mondtak, csak emlékeztek. Otthon megkérdeztem Anyámat, hogy:

- Mi volt azzal a kígyóval? És a Csi, miért nem engedte, hogy Papa alulról is megszagolja az ibolyát?

Anyám csak némi töprengés után válaszolt.

- Az apád majdnem olyan rossz gyerek volt, mint te vagy, lehet mondani. Igen. A pajtásaival, azzal szórakoztak, hogy siklókat dugtak az ingük alá, mert a nyári forróságban hűsítette őket. Apád egy hatalmasat talált, ami nem biztos, hogy sikló volt. A dereka köré tekeredett, és teljes erejéből szorította, nem lehetett levenni. A többi gyerek ijedtében elszaladt, apád pedig, bevánszorgott Csi-ék konyhájába, már majdnem megfulladt, és akkor jött Csi, meglátta őt, felkapta az öreg kést, elkapta a kígyó fejét és levágta. Utána még elvágott két tekercset rajta, aztán elájult. -

Egy kis szünet után, még hozzátette:

- Azt tudnod kell, hogy Csi, még egy földigilisztától is elfutott mindig, már gyerekkorában is.-

Elgondolkodtam Csi mamán, meg a kígyón. Az ibolyáról aztán el is feledkeztem. Nekem Csi, egy hős volt, aki levágta a kígyó fejét.

Aztán később eltöprengtem, hogy ha így félt a földigilisztától, akkor miért költözött most a Giligóba? Hiszen az arról volt híres, hogy ott, csak úgy hemzsegnek a kígyók.

Felnőtt fejjel persze tudom, hogy ezek erdei siklók lehettek, ámbár ettől sem kedveltem meg jobban őket.

Kisebb koromban nem féltem, és nem iszonyodtam tőlük, mert azt hittem, hogy én nagy vagyok és erős, csak picinek látszom. Ráadásul biztosan tudtam, van valamiféle hatalmam is, amivel mindig mindent meg tudok oldani, még a kígyót is eltüntethetem ha akarom. Azért, nem próbáltam meg, elég volt az, hogy elküldtem. Toppantottam egyet-kettőt, és kígyó, mindig elment. Volt-nincs. Ez elég is volt.

De, hogy hogyan mert nagymama a kígyók közelében élni a Giligóban? - arra én nem találtam magyarázatot. Sem akkor, sem később.

Amikor Apámék beszélgettek, nem mindig hallottam, pláne nem mindig értettem, hogy miről volt szó, de nem is volt fontos. Játszottam, jól éreztem magamat a közelükben. Amit azonban hallottam, mégiscsak hallottam. Abból, sokkal később állt össze a teljes kép, és a teljes valóság a családomról.

Csi, Apámat mindig picinyemnek hívta, kicsikémnek, meg Kisfiamnak. Én ezen eltűnődtem, mivelhogy Apám, akkora, de akkora nagy melák volt, Csi pedig pici, nagyon pici, legfeljebb apám melléig ért, vagy még addig se.

Anyám aztán elmondta, hogy Csi nevelte apámat és testvéreit, lány korában. Mivel hogy a nagymama nem volt otthon.

Csi apja özvegyember volt, így Csi volt az egyetlen asszony a két háznál. Igaz, jómódúak lévén, segítsége mindkét háznál bőven volt. Hogy az igazi nagymama mért nem volt otthon, arról akkor nem esett szó. Később se sok. Kicsinyenként raktam össze, Csi meg az Apám beszélgetéseiből, de csak felnőttként értettem meg.

Ők ketten mindig vidámak voltak, összehajoltak, sustorogtak, és jókat nevettek. Közös titkaik voltak, meg közös emlékeik.

- Emlékszel Csi? - kérdezte Apám - az akkor volt, amikor Mutti megszökött az órással.

- Neem, nem, nem, rosszul emlékszel,…- az nem akkor volt, hanem akkor, mikor a fiskálissal szökött meg. -

Megint összehajoltak, suttogva beszéltek, aztán megint hatalmasakat nevettek. Kérdeztem én anyámat erről a szökdösésről, de nem beszélt. Már felnőtt voltam, amikor megtudtam, hogy ez volt a család szégyene, amit titkoltak, takargattak, szégyelltek.

Nagymamám világszép asszony volt, de rossz asszony volt. Ha csak kikapós lett volna azt még simán elnézték volna neki. De a nagymamám hiszékeny is volt, és könnyelmű. Állandóan új életet kezdett, és az nagyon sokba került. Állandóan elhitte bárkinek, hogy most aztán, most az egyszer, és megint, és újra és újra, a várva-várt, életre szóló nagy szerelem robbant az életébe.

Ezért aztán elment a postással,…az órással,...a fiskálissal,…az alföldi csikóssal,…az osztrák üzletemberrel, - tőle egyébként, Bécsből, gyalog jött haza, -…és csak az Isten tudja, hogy még, hogy ki mindenkivel ment el szerelmetesen és kezdett a nagymamám új életet. A család se tudott mindenkiről.

„Nemzetes”, volt a címe, a megszólítása. De ő szegény, - erre a címre, még külön is rászolgált.

Nagyanyám nagyon gazdag asszony volt, folyton új életet kezdeni azonban, költséges dolog.

Minden új társ mindig kifosztotta. Végül nem maradt semmije. Tönkrement. Teljesen elszórta az anyai örökségéből származó igen nagy vagyonát. Apja pedig nem adott többé értéket a kezébe. Azt, hogy az érzelmeit fűnek fának osztogatta, azt megbocsátották neki, de hogy a pénzt is, - azt nem

lehetett megbocsátani.

Dédapám halála után lánya helyett veje, az én nagyapám lett az örököse, aki jól kezelte és adta tovább a vagyon ráeső részét.

Bűnbánó hazatérései után azonban szó nélkül, mindig visszafogadták nagyanyámat. Az egész család. Mert, szerették. Így is szerették, és így is hozzájuk tartozott.

Visszafogadta a Nagyapám is újra és újra, mindig mindent megbocsátva, mert ő is szerette.

Haláláig szerette.

Azokban az évekig tartó szünetekben, amikor nagyanyám éppen új életet kezdett, nagyapámnak, apósa, - az én dédapám és családja, - legfőképpen Csi mama, segítettek a három gyerek nevelésében.

Csi mamát azonban, akkor még nem így hívták, - rendes neve volt, mint másnak, - Jolanda volt.

Jolanda helyt állt akkor is, fiatal lányként, anyjuk helyett nevelte és szerette testvére gyerekeit.

Helytállt akkor is, amikor egy snájdig, magas rangú katonatiszt felesége volt, és nagy házat vittek, -

…és helytállt akkor is, amikor már nem Jolanda volt, hanem csak egy egyszerű, vagyontalan öregasszony, Csi mama.

Ő is kezdett egyszer új életet, nem a házasságával, mert akkor csak a régi, gondtalan, gazdag életét folytatta. Akkor kezdett új életet, amikor fedelet teremtett a feje fölé, és kenyeret keresett magának. Megtanult dolgozni.

Mindennap járt az erdőre, az tartotta el. Növényeket, gyümölcsöket, és gombát gyűjtött. Amit lehetett frissen adott el, ami megmaradt, azt megszárította, és szárítva adta el. Az emberek, szívesen vásárolták ezeket a dolgokat, és Csi mama megélt belőle.

A hitelét is fizette rendesen, - mindig, amennyit csak bírt, mert a saját házában szeretett volna élni, mielőbb.

A tél nehezebb volt. Ilyenkor az erdő a tüzelőn kívül, nem igen adott mást, de tudott varrni, fehérneműt javítani, és finoman kézimunkázni. Akkor abból élt. Abban az időben még, megstoppolták a lehelet-finom batiszt hálóinget, de a hernyóselyem harisnyát is. Amikor pedig ez se volt, meg az se volt, Csi mama pörgetét csinált. Ma ezt úgy hívják, forgó. Senki nem tudott olyan szép pörgetét csinálni, mint Ő. Se azelőtt, se azóta, nem láttam olyat, mint az övé volt.

A szára hántolt fűzfából volt, és a forgója,…- az egy külön csoda! A papírt, vízfestékkel festette meg., és madarakat, szitakötőket, virágokat festett rá. Gyönyörű volt pl., ég kék háttérrel, a pillangós pörgete. Amikor fújta a szél, olyan volt, mintha röpködtek volna a különböző színű, apróbb, nagyobb lepkék.

Szoktam segíteni neki mindenfélét, ha megengedte. Nem messze lakott tőlünk, és Édesanyám, ha olyasmit főzött, amit Csi mama szeretett, vagy ami elállt, akkor mindig küldött neki. Ilyenkor én ott ragadtam nála. Jól éreztük magunkat együtt. Sok mindenfelé elvitt engem, - az erdőre is, és megmutatta a növényeket, elmondta róluk azt, amit tudott.

Sokszor kimentem vele a vasútállomásra is, pörgetét árulni. Amennyit meg tudott belőle csinálni, annyit el is tudott adni. Ha Apám vagy az Édesanyám jártak arra, azonnal megvették tőle az összes pörgetét, hogy minél előbb hazamehessen, és elosztogatták a faluban a gyerekeknek. Ilyenkor Csi hazament, és újabb pörgetéket csinált, - aztán gyorsan visszament, és árulta tovább. Sokat dolgozott, talán mindig dolgozott, de független volt, és a saját életét élte.

Csi - t azonban, egyszer szörnyű baleset érte, eltörött a lába. Anyám talált rá, amikor ennivalót vitt neki. Azonnal hazarohant Apámért, aki ölben hozta le a hegyről mihozzánk. Orvos, akkor nem volt a faluban. Egy ismerős hintóján vitték tovább a 27 km-re lévő kórházba. Apám mindvégig az ölében tartotta, és ölben vitte be a kórházba. Sokáig nem engedték haza. Minden rokona és ismerőse meglátogatta ott, ő pedig megtanulta elfogadni a tisztelet és a szeretet különböző megnyilvánulásait.

Tudta, hogy ez neki szól, Jolandának, az embernek. Nem a társadalmi állásának, nem a gazdagságának. Hol volt az már? Neki szól, az embernek. Már nem utasította vissza.

Amikor hosszú idő után, hazajöhetett a kórházból, elfogadta szüleim meghívását, és hozzánk költözött. Mindenki örült ennek. Apám is, anyám is, arra készültek, hogy hadakozni kell majd vele, de nem, - jött az első szóra, - nagyon szívesen elfogadta a meghívást.

Mint ahogy elfogadott, minden mást is, a szerető gondoskodást, a szép ruhát, és édesanyám apjának rég elárvult sétabotját. Azzal tanult meg járni újra.

Amikor még a Giligóban lakott, ugyanezt a botot nem fogadta el, pedig anyám akkor is felajánlotta. A Giligóban az a botja volt, amit apám, neki saját kezűleg faragott, csiszolt, smirglizett, és százszor is megpróbáltatta mamámmal, hogy a kezéhez igazíthassa.

Csi, szerette ezt a könnyű, vékonyka botot, és fűnek-fának elmondta, hogy…-„ezt a botot a fiamtól kaptam, ezt a botot a fiam faragta énnekem,…”-

Egyszer azt mondta apámnak:

- Ezt a botot temesd majd el velem édes fiam, mert kimászom én abból a gödörből is, és akkor szükségem lesz rá. -

Az, hogy hozzánk költözött, nagy öröm volt nekünk, és neki is. Élt még pár évet köztünk, de nem eleget, csendben, békességben, nyugalomban, szeretetben.

Egy reggel aztán, nem ébredt fel. Be akartam menni a szobájába, de a szüleim nem engedtek.

- Elment, - mondta Anyám csendesen, -…elment kislányom, nagyanyád elment.-

Még a lélegzetem is elállt,

- Engedtétek elmenni?…Ti elengedtétek, az én saját nagyanyámat?

Apámból akkor hirtelen kitört a sírás. Ráfeküdt a két karjára az ebédlőasztalon, és láttam, hogy rázkódik a válla.

- Menj ki kislányom. - szólt anyám csendesen

Ritkán fordult elő, de szót fogadtam. Bóklásztam egy kicsit a ház mögött, a zúgónál.

Valahogy olyan nagy volt a csend, és olyan hatalmas a szomorúság, hogy az mindenre ráült. Úgy tűnt nekem, még a világra is. Elment a nagymamám. Elment.

Amikor anyám kijött, egy kis bőröndöt hozott a kezében.

- Elviszlek kislányom a nénédhez, ott maradsz pár napig, majd jövök érted, amint lehet.

- Ne vigyél el engem, - kértem ijedten - ne vigyél el vendégségbe,…jó nekem itthon, nem akarok vendégséget.

- El kell menned kislányom, nagymama, nem a Giligóba ment, hanem a mennyországba, el kell köszönnünk tőle.

- Nem akarok elköszönni, mért ment el?…Elengedtétek?…Nem volt jó neki itt, minálunk?

- El kellett engedni, lejárt az ideje, azért ment el, mert lejárt az ideje.

Nem értettem én ezt akkor, és még sokáig, később sem.

Nagymamával, ahogy apám megígérte, eltemették a faragott botját is. A temetésen mindenki ott volt, az egész falu, az összes rokonság, és aki élt még az ismerősei közül. Én is ott voltam, - igaz, nem tudtam mi zajlik. Nem mondták meg nekem, hogy abban a cifra dobozban a nagymama van, mert biztosak voltak benne, hogy cirkusz nélkül, nem engedném letenni Őt, a gödörbe. Sokkal később tudtam csak meg.

Mint ahogy azt is, hogy ez a világ rendje, élünk és meghalunk. S hogy ezt el kell fogadni.

S, hogy a világon, csak ez az egyetlen valódi igazság létezik, nincs több, és nincs más.

Egyformán, mindenkinek el kell mennie egyszer.

Mégis, amikor már tudtam, hogy hol van, és még nagyon friss volt a seb, gondolkodtam azon, hogy ki kellene ásni a nagymamát. Hátha nem is egészen halt meg, és Isten is,…- elvette, igen, de hátha visszaadja, mert minek kellene neki egy ilyen öreg nagymama? Csak megnézi közelebbről, aztán már vissza is adja rögtön. Isten teremteni is tud, azt mondta a Mater Borbély, pedig ő tudja.

Minek kellene Istennek, pont Csi, a fájós lábával? Ő annyi nagymamát csinálhat magának, amennyit csak akar, miért éppen Csi kellene neki ? Miért? És, miért kellene éppen az, aki az enyém? Miért? Ez nem lenne igazságos.

Szerettem Csi mamát.

Aztán, már dúlt a háború,…bombáztak,…sziréna szólt, …”bungott” a repülőgép, sztálin gyertyák lógtak a levegőben felettünk az égen,…- és, menekültünk. Egyik pincéből a másikba, egyik házból a másikba, de sehol sem volt jó. Nem csak mi, más is menekült. És akkor a Giligóban a kis ház, a kulipintyó, amelyet édesapám a környező földekkel együtt, megörökölt, hirtelen megelevenedett.

A háború alatt a kis ház, sok ember menedékévé vált. Nem tudtuk kik voltak ott, kik laktak benne, de amikor apám a tölgyfa alatt meghallotta az elfojtott gyereksírást, ami odabentről jött, rádöbbent a valóságra.

Hazament és megbeszélte Anyámmal, majd visszatért a házhoz este, egy nagy kosár ennivalóval.

Aztán sokszor megtette még ezt az utat a háború alatt, amíg otthon volt. Amikor már őt is elvitték, akkor csak anyám járt fel a kosárkával. Még később, amikor, már teljesen elembertelenedtek az emberek, amikor már mindenki, mindenkit figyelt, már csak én jártam fel oda.

Az üres kosarat mindig kitették a ház mellé, csak felvettem visszafelé.

Egyszer azonban, amikor felvettem, volt benne valami. Egy picire hajtogatott zsebkendő. Amikor kibontottam, két gyűrű hullott ki belőle, egy nagy, meg egy kicsi. Visszaraktam a zsebkendőbe, hazavittem, és lelkesen újságoltam anyámnak, hogy mit találtam a kosárban.

Anyám megnézte a gyűrűket, és elsírta magát, - nem értettem, - és akkor kezében tartva az egyiket, a picike vékony karikagyűrűt, mintha hangosan gondolkodna, vagy mintha nagy lennék, azt

mondta:

- Ez egy asszony gyűrűje, valószínűleg, semmije sincs már. Egy asszony nem válik meg a karikagyűrűjétől soha, legfeljebb ha az élete múlik rajta, vagy másnak az élete. Az Isten vezérelje őket, az Isten vezérelje őket…-

Aztán leült és rövid levelet írt, pár sor volt csupán, egy kopertába tette a levéllel együtt az ékszereket is, majd ennivalót csomagolt és visszaküldött a Giligóba. A csomagot letettem az ajtó elé.

Pár nappal később amikor mentem, üres volt a kosár, felvettem hát, - a teli kosarat pedig megint az ajtó elé tettem.

Sokszor mentem még. Egyszer azonban érintetlenül találtam az előző kosarat az ajtó előtt.

Megijedtem, hogy valami baj van, ezért benyitottam a házba. Üres volt, de rend volt és tisztaság.

Talán nem volt baj. Talán nem,....- de sohasem tudtuk meg.

Ott hagytam a kosarat az asztalon. Hátha visszajönnek még.

Aztán felperegtek az események, - bombáztak, bujkáltunk, menekültünk, és egyszer csak nem mehettem már többé. Később pedig már nem volt mit vinni.

Ez volt hát a kulipintyó története, ahol mintha egy időre ottmaradt volna még Csi lelke, hogy menedéket adjon azoknak, akiknek szükségük volt rá. Ott, abban a házban, ahol valaha rég, amikor elütötte a sorsa, ő is menedéket talált.

Csi…-

Így, ennyi év után is szeretettel és csodálattal gondolok vissza rá. Fel tudott állni, és öregasszony korában is fel tudta építeni az életét.

Igaz, újra kezdeni csak azzal az emberi tartással lehet, amit Csi még a nyomorában sem vesztett el, és azzal a tőkével, azzal az értékkel, amelyet önmagában hordozott. A tiszteletreméltó életével, szavának hitelével, a mondott szó értékével. Ez volt a fedezete.

Sőt, ez volt a hitelének fedezete is.

Szerettem Csi mamát.

Amikor elment, akkor a világ kiüresedett körülöttem. Semmi sem volt olyan, mint régen. Semmi.

Az egész élet más lett.

Móricz Zsigmond azt írja valahol, hogy: - „ az ember alapélményeinek köre 8 éves kora körül, teljes…”-

Nekünk bizony az akkori körülmények között, - sokkal hamarabb lett teljes.

Csodálatos, gyönyörű gyerekkorom volt, - rengeteg élménnyel, és teljes szabadsággal. Az élet, az életem, - szinte meseszerű volt.

Szerettem a falut ahol éltünk, az embereket, - és az egész világot. Szabadon kóboroltam benne.

Egy napon, mert pont arra vitt az út, éppen Riza néniék háza előtt mentem el. Riza néni hangját, már nagyon messziről hallani lehetett. Csak az ő hangját, a férjéét nem. A férje csendes, halk szavú ember volt, az ő hangját sohasem lehetett hallani.

Riza néni azonban ordított, mert mindig ordított. Hogy mit, azt nem hallottam.

Férje, a háznak támasztott létrán állt és teljesen ráhajolva, egy deszkadarabbal püfölte a nádtetőt.

Lehet, hogy azt gondolta Riza nénit üti, de lehet, hogy javította a tetőt. Bár ez nem látszott rajta, mert az elfeketedett nád inkább csak hullott a tetőről, nem maradt ott.

A faluban az a hír járta, hogy Riza bácsi úgy táncol, ahogy a felesége fújja. De Riza bácsi, akinek saját neve sem volt, mert ő csak a Riza férje volt, most nem táncolt, hanem tetőt javított. És Riza néni sem fújt, hanem ordított.

Amit a felesége ordított, azt elengedte a füle mellett Riza bácsi. Nem válaszolt, de lehet, hogy nem is hallotta, mert annyira püfölte a tetőt, meg figyelte is. Néha még alá is kukucskált. Biztosan azt nézhette, leesik-e a többi nád is, vagy lesz, ami ott marad.

Gondoltam, köszönök nekik és megnézem őket közelebbről is. Aztán lemondtam erről, mert Riza néni annyira ordított, hogy nem volt kedvem bemenni hozzájuk. Megálltam hát a kapu előtt.

Legfőképpen azért álltam meg, mert Riza néni kezében volt egy nagy, dús, vesszőből font seprű, amit hol eltartott magától és úgy nézte, hol meg közelebb húzott és úgy nézte.

Nem volt kétségem afelől, hogy éppen azon tanakodik, hogy söprű melyik végére üljön fel.

Mivelhogy kövér volt, a söprű hegye el se bírta volna és mi lesz, ha le talál esni róla?

Meg kellett ezt gondolni, százszor. Én megértettem. Én is estem már le, magasról.

Gondoltam, megvárom. Megvárom, amíg dönt Riza néni. Aztán majd megnézem.

Még sosem láttam ilyet, ilyen felröppenést, pláne világos nappal. Az igaz, hogy éjjel sem, mivelhogy olyankor aludtam. Meg kellett várnom. Muszáj volt.

Nem köszöntem nekik, mert nem akartam megzavarni őket. Riza nénit pláne, nem .

Csak álltam csöndben. Bámultam, le nem vettem a szememet róla, és vártam.

Ő pedig hirtelen olyat tett, amire nem számítottam. Nem röppent fel. Hanem megfogta a söprű

hegyét és a nyelével hirtelen, egymás után kétszer, akkorát sózott a férje hátára, amekkorát csak bírt. Teljes erejéből.

- Na megállj te kurvapecér,...na megállj! - kiáltotta és oda akart sózni még egyet, de nem lehetett, mert a férje akkor már minden szó nélkül leesett a létráról. Azt se mondta, nyekk.

Riza néni akkor meghökkent. Egy pillanatig rámeredt a lehullott férjére, aztán földhöz vágta a seprűt és nagy sebességgel eliramodott, be az orgonasövénybe, ami az egész udvart elválasztotta a szomszédétól.

Az orgonasövényben meg alatta, jó nagy lukak voltak, amiken a kutyák-macskák szabadon közlekedtek, de átfért rajtuk egy ember is ha akart vagy, ha muszáj volt.

Hát egy ilyen lukba bújt be Riza néni, mert most muszáj volt. Aztán onnan kandikált kifelé.

Igencsak meglepődtem.

Én láttam Riza nénit és fel nem foghattam, mért bújt el? Ott volt a kezében a jó kis söprű, amin fel tudott volna röppenni. Meg kellett volna próbálnia.

A Riza néni, - gondoltam - pontosan olyan volt, mint egy boszorkány, és a faluban azt mondták, hogy az is. Röpülni tehát biztos tudott. Sőt, röpülni talán én is tudnék, pedig nem vagyok boszorkány.

Aztán eszembe jutott, még az is lehet, hogy a nappal nem alkalmas a röpülésre. Én legalábbis, még soha, de soha, egyszer se láttam nappal röpködő boszorkányokat eddig, csak a könyvemben. De az nem igaz, ami a könyvemben van.

Ami igaz, az csak az éjszakai röpködés lehet, de most nem volt éjszaka, sütött a nap és délután volt. Riza néni pedig, aki már korábban is méregette a söprűt, ezt pontosan tudta. Az ő söprűje volt.

Mivelhogy náluk minden az övé volt, még a söprű is. A férje pedig semmitelen senki volt, és kurvapecér. Ő mondta.

Azt, hogy semmitelen senki, azt tudtam régóta, hiszen az egész falu tudta. Sajnálták is, hogy nincsen neki semmije. Mert azon kívül, hogy nincsen semmije, Riza bácsi jó ember volt. Olyan jó, hogy azt mondták a Riza, meg se érdemelte. Meg még jó dógos is volt, ráadásul. Nem a Riza, hanem a férje. Az egész falu tudta.

De hogy kurvapecér is, azt nem tudta senki, meg még az egész falu se. Sőt, én még azt se, hogy mi az? De a Riza néni tudhatta, mert azt mondta neki. És az ő férje.

Majd meg fogom mondani otthon, hadd tudják meg, hogy a Riza bácsi kurvapecér, mi az?

Amíg a gazdátlan söprűt néztem és töprengtem, addig a Riza bácsi elkezdett nyögni, - mert most már tudott - aztán szépen lassan föltápászkodott és körülnézett. Majd szép halkan, mert ő csak úgy tudott, elordította magát, hogy:

- Rizaaaa...!!! -

De néma csönd. Senki sem válaszolt.

Pedig láttam Riza nénit, ott volt a bokorban. Hallhatta.

Riza bácsi akkor meglátta az udvaron heverő csudasöprűt, és hirtelen felkapta. Nem tudhatta, mire való. Nem akart rá felpattanni.

De az is lehet, hogy nem is tudott volna, mert annyira fájt a háta szegénynek. Megfogta a söprű

nyelét, - mintha ez csak egyszerű, rendes söprű lenne - aztán odavánszorgott vele az orgonasövényhez és elkezdte csépelni, ahogy csak bírta. Nem ütött nagyokat, mert nem nagyon bírta.

Mivel Riza bácsi, módszeresen az egész sövényt csépelte, szépen, lassan, kicsinyenként, Riza néninek menekülnie kellett.

A férje belejött, egyre nagyobbakat ütött és egyre gyorsabban. Csak ütötte a sövényt, csak ütötte és egy csöpp helyet se hagyott ki. Mindenhol ütötte, ahol csak érte. Riza néni ezért nem tehetett mást, menekült ész nélkül. Mindig tovább, sietve.

Aztán hirtelen, csak a szörnyű sikoltását lehetett hallani, már az előtt, hogy a söprű lecsapott volna. Utána pedig csönd lett. Végleg.

A sikoltásra Riza bácsi elejtette a söprűt, a sövényhez rohant és a két kezével hajlította szét az ágakat. Hogy mit motyogott közben, nem hallottam.

Olyan még nem volt, hogy Riza néni csöndben tudott volna maradni ennyi ideig. Olyan még nem.

A férje azonnal tudta, hogy nagy baj van. Ezért egyre kétségbeesettebben hajtogatta szét az orgonasövény ágait, és egyre hangosabban szólongatta a feleségét:

- Gyere elő Riza, gyere elő szentem, nem bántalak Riza, gyere elő,...gyere elő Rizuskám, szentem...-

Riza néni azonban nem jött elő, továbbra is hallgatott. Nagy baj volt. Akkor már én is gondoltam..

Előbb-utóbb, persze megtalálja a férje Riza nénit, de nem várhattam meg, míg előkerül. Dolgom volt.

Hanem a seprű! A csuda-seprű! Azt meg kellett szereznem.

Ott hevert gazdátlanul az udvaron. Nem gondolkoztam rajta sokat, berohantam és felkaptam.

Persze tudtam, hogy nappal nem lehet rajta röpülni. Az csak mese.

Meg se próbáltam, nem azon mentem haza. Nappal nem működik, de kivárom az éjszakát.

Rohantam haza, ahogy a lábam bírta. Sajnos nehéz volt söprű, és a lábam nem nagyon bírta.

Szerencsére senki sem látta otthon, hogy visszajöttem, igaz azt se, hogy elmentem. Csönd volt nálunk és nyugalom. Mivelhogy mindig az volt.

A söprű, annak ellenére, hogy nehéz volt, egy csuda-söprű volt és egy pillanatra se engedtem el.

Azt gondoltam, hogy éjszakára majd az ablakon keresztül becsempészem a szobámba, hogy kéznél legyen, és akkor egyenesen az ablakból, huss!...könnyedén felröppenek vele.

Azért, hogy gyakoroljam a felszállást tettem néhány kört az udvarban. Nem igazán sikerült jól. A csuda-söprű dróttal volt összefogva, és ez a drót beakadt mindenhová. Hol a ruhámba, hol meg a lábam szárába, hol meg a fenekembe.

Így, miután elállt a vérzés a lábamon amit mélyen megkarcolt, letettem a söprűt az ablakom alá és nem próbálkoztam tovább. Most nem. Majd eljön az ideje.

Gondoltam, éjszaka majd másképpen viselkedik. Nem szúr, nem bök, nem hasogatja a lábamat és nem sebez meg. Kivárom.

Hát kivártam, bár nehéz volt.

A vacsora nem ízlett. Semmihez sem volt kedvem. Nem érdekelt semmi csak a söprű. Sehogy se akart este lenni, hiába siettettem volna. Amikor végre mégis este lett, sehogyan se akart besötétedni.

Korán lefeküdtem, de nem mertem elaludni. Anyámék később bejöttek elköszönni, de nem néztek ki az ablakon, szerencsére. A boszorkányos seprűről nem mertem szólni nekik.

Gondoltam, ha visszatérek az éjszakai röpködésből, akkor majd elmondom. Hallgattam hát.

A söprűt, - szerettem volna ugyan - de mégse hoztam be a szobámba, mert mi lesz, ha véletlenül visszajönnek a Mamáék és elkobozzák. Mondjuk azzal, hogy az ember nem lakik egy szobában az udvarsöprűvel.

Akkor elveszik tőlem az én saját söprűmet. Ezért inkább kint hagytam. Időnként pedig megnéztem az ablak alatt, hogy megvan-e még? Meg volt, hála Istennek.

Amikor végre teljesen besötétedett, már nem mentem vissza az ágyba. Kiültem az ablakba, és fogtam a söprűt. Mert, nem kockáztathattam. Attól tartottam, hogy egyszer csak, huss, nélkülem fog útra kelni.

Vártam. A söprű is várt.

Az gondoltam, hogy a csillagokat várja, mert azok alapján tud csak tájékozódni.

Azt mondta a nővérem, - aki ugyan nem mond mindig igazat - hogy a régi hajósok mindig a csillagok alapján tájékozódtak. Csak úgy egyszerűen felnéztek az égre, ami ugye ott volt kéznél és már tájékoztak is. Szóval, a söprűm is azt csinálja. Tájékozik.

Így, amikor az első csillagot észrevettem az égen, akkor vigyázva, de azonnal felültem a söprűre.

Aztán, úgy vártam tovább. Azt gondoltam, tudja a söprű, hogy mikor kell indulnia. Rábízhatom magamat nyugodtan, mert ő nem először repül.

Egy pillanatra felvillant bennem a gondolat, mi lesz, ha úgy járok, mint a biciklizéssel? Miska nem mondta meg, hogy a biciklin van fék, hogy használni is kell, sőt néha muszáj is, és akkor, az árokban kötöttem ki nagy puffanással, egy féktelen száguldás után.

Megnéztem hát a söprűt gondosan. Azt is, hogy hová tegyem a lábomat, hol van a fék, vagy mit nyomjak, majd ha kell. Nem volt rajta semmi. Gondoltam, nem baj. Ez egy olyan söprű, ami mindent tud, egyedül is. Nem nyugtalankodtam.

Ültem tovább az ablakban a söprűn,…csak ültem és kilógattam a lábamat. Kalimpálni, meg ficánkolni nem volt kedvem, merthogy szörnyen bökött most is Csak ültem. Csak ültem. És vártam. És figyeltem.

Mégse vettem észre, amikor a söprű elindult velem együtt. Azt se mondta, huss! Pedig vártam.

Elindult.

A puffanást éreztem csak, és saját ordításomat hallottam, arra tértem magamhoz. Úgy látszik, nem tudtunk felröppenni mégsem. Nem sikerült.

Szüleim az ordításomra berohantak a szobámba, és mivelhogy nem voltam ott, egyszerre néztek ki az ablakon. Ott voltunk. Ott feküdtünk mi, a söprű, meg én.

Még akkor se engedtem el. A szüleim rám meredtek, de nem kezdtek el nevetni. Azt hiszem azért, mert egy pillanatig, nem is tudták, hogy sírjanak-e, vagy nevessenek.

Aztán az Apám, - csak úgy egyszerűen - kilépett az ablakon, és én sem kezdtem el nevetni, amikor

megláttam őt a hosszú vászon hálóingében, amint éppen a rólam elszabadított söprűt méregeti.

Pedig nevethettem volna, mert én már tudtam amit ő nem, hogy hiába méregeti, ő sem tud felszállni vele.

Eddig még, senki sem tudott.

Lehet, hogy ez a söprű defektes, - gondoltam akkor - defektes, mint a Miska biciklije. Még az is lehet.

Mindenesetre, Apám a falhoz támasztotta a söprűt, engem az ablakba tett és visszalépett a szobába.

Este volt. Késő volt. Nem kérdeztek semmit.

Anyám letisztította rólam a vért, megkent egy kicsit jóddal, amitől ordítottam, mint a fene. Nem mondta azonban, amit máskor szokott, hogy: " ne ordíts, nem baj, nem fáj ez annyira..."-

Meg azt se mondta, hogy: ,,hadd folyjon csak, jó nem folyik.." Pedig máskor mindig mondta, ki nem hagyta volna, ha egy picit is vérzett rajtam valami. Most kihagyta. Aztán tiszta hálóinget adott rám és lefektetett. Papa, az ágy végénél állt és csak nézett rám. Csak nézett, de nem szólt semmit.

Anyám is csendes volt.

Amint azonban kiléptek, abban a pillanatban hallottam valami jó nagy zörgést meg puffanást, és a felcsattanó nevetésüket. Igazából azt gondoltam, hogy nem is nevettek, hanem dőltek a röhögéstől, azért borultak fel a bútorok.

Amikor felébredtem, első dolgom volt, hogy megnéztem ott van-e a söprű? Ott volt.

Apám tehát, nem röppenhetett el. Megvan még.

A mama meg nem is tudta, hogy lehet. Ő aztán, ...- Ő, nem is gondolta volna, hogy lehet.

Megnyugodtam, vannak még szüleim.

A reggel aztán úgy folytatódott, mint máskor. Viszont reggeli után a Papa nagyon komolyan mondta, hogy beszélni szeretne velem, menjünk ki a verandára. Elfogott akkor valami rossz érzés.

- Baj van.- gondoltam -

Mert ha jó dolgot akart volna mondani, azt az asztalnál is megtehette volna, de ha rosszat akart mondani, azt az asztalnál, nem tehette meg. Hát, baj van.

Papa a verandán elhúzta a széket, én meg leültem az agyonkarcolt fenekemmel, és ez nem volt egyszerű. Csak a szék legszélére ültem.

Papa is leült és úgy nézett rám, mintha most látna először.

- Mi a francot csinálhattam? Mit?

Semmi se jutott eszembe.

Papa, párszor megkocogtatta a pipáját, majd visszatette a szájába és elkezdte szipákolni, pedig nem is égett és nem is volt megtömve.

Aztán, még a kedvenc szivarvágóját is elővette. Ez volt a kedvenc, ez az egy, több meg nem is volt neki. Nekem is a kedvencem lett volna, ha meg tudtam volna tőle szerezni. De nem lehetett.

Vigyázott rá, mert úgy örökölte és az ember vigyázzon az örökségére, még ha kicsi, akkor is.

A Papa szivarvágója teknőcből volt, teknős páncélból. A rajta meg a benne lévő kihajtható kacatok pedig fehér aranyból. Csak egy nem, a fogpiszkáló, mert az elefántcsontból volt.

A körömtisztító egy vékony lapocska volt, a pipaszurkáló egy tű-szerű akármi. A szivarvágó késén pedig csak egy egyszerű gomb volt, amit meg kellett nyomni a szivar behelyezése után, és már le is nyisszantotta a szivar végét szépen, szabályosan, ahogy kell.

A Papa megmutatta párszor ha kértem, de sosem adta a kezembe.

- Nem gyereknek való. - mondta.

Biztos volt benne, hogy le fogom nyesni a kisujjamat.

Papa egyébként nem igen szivarozott, mert a jó szivar drága volt és sajnálta rá a pénzt, a rosszat meg ki a fene szereti. Inkább pipázott, mert a finom pipadohány olcsó. Pláne, ha egyedül is meg tudta vágni a leveles dohányt. És a Papa tudta, mert ő mindent tudott. Amit meg nem, azt később, úgyis megtudta.

Most a pipáját nézte figyelmesen, nem engem, aztán pedig elkezdte szurkálni meg piszkálni.

Húzta az időt. Ebből is tudtam, hogy baj van.

Hagyott engem aszalódni. Hogy nézzek magamba, mit csináltam, megint? Most már pláne tudtam, hogy baj van.

Végül csak azt mondta:

- Az a seprű az ablak alatt nem a miénk, elkérted?

- Nem.

- Nekünk is van seprűnk. Ha nem kérted el, akkor miért hoztad haza a másét?

Egy darabig csak fontolgattam, hogy mit mondjak, de leginkább azt, hogy hogyan mondjam el?

Aztán elkezdtem, őszintén. Mert legjobb az egyenes út, meg legjobb az őszinteség.

- Az a söprű, az Riza néni söprűje, de éppen nem tudott fölülni rá, hiába is próbálta. Ezért mérgében hátba vágta a férjét, aki leesett a létráról, majdnem meghalt, de meggondolta magát. Riza néni pedig megijedt, hogy a férje fel talál támadni, ezért elfutott. Riza bácsi meg, amikor már feltámadt, utánaeredt a Riza néninek, hogy agyonüsse, de nem találta meg, mert a Riza néni jól elbújt a bokorban. Így a férje hiába csépelte a gyepüt, egyet se tudott a Riza néni fejére csapni, mert az mindig elfutott. Akkor, a Riza bácsi megmérgedt és elhajította a söprűt, nem kellett neki tovább.

Én meg csak úgy fölvettem, csak úgy egyszerűen fölvettem, Mert ez egy csuda-söprű. Ezen szokott a Riza néni röpülni. És hazahoztam, mert és én is fel akartam ülni rá. Igen. Azért hoztam el. Igen. És lehet, hogy elkérhettem volna a Riza nénitől, de nem tudtam. Nem tudtam elkérni tőle ha akartam volna akkor sem, mivel nem volt meg a Riza néni, mert ő el volt bújva a bokorba és nem került elő.

Egyáltalán. Sőt még az is lehet, hogy többet sose kerül elő, és akkor már nem is kell neki a többet a söprű, mert akkor már minek? Aztán megpróbáltam felülni rá, de nem sikerült. Ezért vagyok most

össze-vissza bekötözve, meg leragasztva, látod? Ezt a Mama csinálta, nem én, de nem baj. És a többit aztán, tudod már Papa, minek mondjam el? Mert éjszaka is megpróbáltam, de akkor se sikerült. És ezt te, úgyis tudod Papa, mert neked se sikerült, pedig láttam, hogy te is meg akartad próbálni, de hiába, mert ez a söprű defektes, mint a Miska biciklije. És én azt gondolom Papa, hogy meg kellene javítanod, igen, én azt gondolom.

Apám rezzenéstelen arccal hallgatott.

- Kislányom, - mondta végül - ami nem a mi tulajdonunk, az nem a mi tulajdonunk, akármennyire szeretnéd is. Azt, ami a másé, nem tartjuk meg és nem javítjuk meg, hanem visszaadjuk a tulajdonosának, akárhogyan került is hozzánk.

- Ez nem akárhogyan volt Papa, hanem én hoztam el.

- Ami azt jelenti, hogy Te viszed vissza kislányom, méghozzá azonnal és bocsánatot kérsz tőlük azért, mert elhoztad. Továbbá megköszönöd, hogy használhattad.

Papa, kivételesen nem mondta azt, hogy ,,és akkor punktum", - de én tudtam, hogy ez is benne van. Így aztán végül, beleegyezően mondtam, hogy:

-,,Igen, igen Papa, én viszem vissza, én kérek bocsánatot, és méghozzá most azonnal, igen, és meg is köszönöm.

Ránéztem, bólintott, és akkor ez azt jelentette, hogy elmehetek, felkelhetek végre az asztaltól. És felkeltem.

Aztán fogtam a csuda söprüt és elindultunk vele, vissza a tulajdonosához, mivelhogy az nem én vagyok sajnos, sőt nem is mi. Ezért kell visszavinnem. Sajnos.

Nem siettünk. Ráértem. Meg a söprű is.

Amikor odaértem a házukhoz, ott csönd volt éppen. Nagyon is. Ez meglepett.

Már az udvarban elkezdtem ,,dícsérgetni", de nem válaszolt senki. Ezért letettem az ajtónál a söprűt és bementem a házba.

Sorra benyitogattam az ajtókon mindenhová, még a kamurába is, mivelhogy nem voltam náluk ismerős, - mire végre megtaláltam őket.

Riza néni az ágyban feküdt, és a feje is, meg az egyik keze is, be volt kötözve. A férje meg ott ült mellette egy sámlin és a Riza néni másik kezét ölelgette, dajkálta mind a két kezével.

Nem hallottam, hogy mit mondott neki. Pedig mondott valamit. De Riza bácsi mindig csöndes volt, és mindig csöndesen beszélt. Most meg, annál is csöndesebben.

Amikor engem meglátott szájára tette az ujját, hogy:

- Psszt, pssszt...-

Aztán kijött a konyhába. Hogy gyorsan túl legyek rajta, azonnal elkezdtem:

- Riza bácsi kérem, tegnap elvittem a söprüt, az udvar söprüt. El kellett volna kérnem, azt mondta a Papám, de én nem kértem el, csak elvittem. Nagyon sajnálom és bocsánatot kérek érte, és azt mondta a Papám köszönjem meg, hogy használhattuk.

Riza bácsi csodálkozva nézett rám, aztán azt mondta:

- Nem baj, hogy elvitted, dehogyis baj. Szivessen máskor is, és ha azt mondta a zédesapád, hogy kérjed el, akkor biztos köllött. Hát odaadom én máskor is, amikor csak köll, de hát mért köll?

Nincsen nektek vesszősöprütök? Nincsen? Csinállok majd, csinállok. Gyere el érte, addig meg vidd el ezt, amikor csak akarod. -

Aztán csak álltunk és néztük egymást. Riza bácsi nagyon szomorú volt. Ezért nem mertem kérdezni tőle semmit Riza néniről, de mégiscsak kibukott belőle. Azt mondta:

- A Riza,...a Riza nénéd tennap béesett a kútba. Csak úgy egyszerűen, na. Nagyon beteg, nagyon.

Hallottá, má illyet?...Hallottá? Merhogy öntözött vóna a szomszédnak, aki ippen nincs itthon, a kútnak meg nincsen kávájja, hát csak úgy béesett. Csak úgy. Aztán én húztam ki a létrával, nem vót mélly. Én, én ám,…én magam, azt a nagymarha asszonyt a Riza nénédet, én húztam ki egyedül…-

Csak néztem, csak néztem. A történtek, meg a dolgok, - valahogy mintha megváltoztak volna tegnap óta. Nem tudtam mit mondani. Aztán még hozzá tette:

- Aszonta az orvos, ...megmarad...-

- Igen?...Az jó, az jó, az jó, ... hadd maraggyon meg! - mondtam megkönnyebbülve.

- Had...- bólintott

- Akkor most megyek is, csókoltatom a Riza nénémet, ...és mindenki csókoltatja minálunk a Riza nénémet, és gyógyuljon meg minél előbb a Riza néném, annál jobb...most akkor szaladok...-

És szaladtam.

Már a kapuban voltam, amikor utánam kiabált az ő csendes hangján:

- Mongyad meg a zédesapádnak, hogy megcsinállom neki a söprüt, amit kért, talán még el is viszem.

Én pedig visszakiabáltam, hogy megmondom.

Aztán, már szaladtam is.

Otthon pedig, tényleg megmondtam a Papának, azonnal, hogy:

- Azt üzeni a Riza bácsi, hogy csinál neked söprüt, meg nekünk is, mivelhogy az övüké, annyira tetszett, meg azért, hogy nekünk is legyen, vesszőbül.

- Mégis, - gondoltam - ne lepődjön meg annyira, ha majd a Riza bácsi beállít a söprűvel.

Meg még azt is megmondtam, egyúttal, hogy:

- A szegény Riza néni pedig, beleugrott a kútba. Csak úgy egyszerűen. Mert nem volt neki karimájja, azért. De él.

- Uramisten, - mondta Anyám elszörnyedve - azonnal meglátogatom.

Pillanatok alatt összekapta magát és már ment is. Én nem tartottam vele. Láttam én már máma Riza nénémet, meg a férjét is. Elég volt az. A söprű meg, úgy sincs kész.

Telt az idő, aztán egyszer csak, ...az is elkészült és a Papa megkapta.

Nem lepődött meg. Minden oldalról megnézte, megforgatta. Jónak látszott. Bólogatott hozzá, tetszett neki. Szépen megköszönte hát az ajándékot, és szépen megdicsérte.

Mindketten nagyon örültek a söprűnek. Ez, látszott rajtuk. A Papa is örült, meg Riza bácsi is. Sőt még én is, - én, pláne.

Azonban felülni, erre se lehetett. Azonnal megpróbáltam, de nem lehetett. Nem röpült.

Próbálgattam még egypárszor, de akkor se.

Aztán, amikor a Miska eljött, akkor már nem használtam a söprűt többé röpülésre, mert a Miska azt mondta, hogy milyen szép ló.

Csak ránéztem, és láttam, hogy az. Ló. Szép ló.

Így, akkor inkább lovagoltunk és már nem is akartam boszorkányként röpködni. Jó volt lovagolni.

A ló még nyihogni is tudott, meg mi is, ezért segítettünk neki. Mi is nyihogtunk.

Mindennap vágtattunk egy kicsit, amikor a Miska lejött. Amikor pedig nem tudott lejönni, akkor nem. Mivelhogy azt mondta, egyedül ne üljek fel a lóra, mert levet magáról. Hát, nem ültem fel.

Aztán egyszer Miska azt mondta, hogy nálunk nincs jó helye a lónak, nem lakhat szegény, az ablak alatt, és a szabad ég alatt, mivelhogy nekünk nincsen istállónk. Nekünk még az sincs.

Nekik meg van. Ezért hazavitte a lovat és bekötötte hozzájuk. Mert az ő istállójuk üres volt, éppen, és mindig. Hát bekötötte. Be.

Aztán lovagoltunk mindennap, amikor csak lehetett.