A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Isaac Asimov: The Stars, Like Dust

Tor Books, New York, 2009

Fordította: F. Nagy Piroska

Második, változatlan kiadás

Copyright © 1951 and copyright renewed 1979 by Isaac Asimov

Hungarian translation © F. Nagy Piroska, 1992

Hungarian edition © Gabo Könyvkiadó, 2013, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Malum Stúdió

ISBN 978-963-566-715-4

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

ELSŐ FEJEZET

MORMOGÁS A HÁLÓSZOBÁBAN

MÁSODIK FEJEZET

HÁLÓ AZ ŰRBEN

HARMADIK FEJEZET

VÉLETLEN ÉS A KARÓRA

NEGYEDIK FEJEZET

SZABADON?

ÖTÖDIK FEJEZET

KÍNOS HELYZETBEN

HATODIK FEJEZET

EZ VISEL KORONÁT!

HETEDIK FEJEZET

AZ ELME ZENÉSZE

NYOLCADIK FEJEZET

EGY LADY SZOKNYÁI

KILENCEDIK FEJEZET

ÉS EGY HŰBÉRÚR NADRÁGJA

TIZEDIK FEJEZET

TALÁN!

TIZENEGYEDIK FEJEZET

VAGY MÉGSEM?

TIZENKETTEDIK FEJEZET

JÖN AZ ORSZÁGFELELŐS

TIZENHARMADIK FEJEZET

AZ ORSZÁGFELELŐS MARAD

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

AZ ORSZÁGFELELŐS ELMEGY

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

A LYUK AZ ŰRBEN

TIZENHATODIK FEJEZET

KOPÓK!

TIZENHETEDIK FEJEZET

ÉS NYULAK!

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

MAJDNEM VERESÉG!

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

VERESÉG!

HUSZADIK FEJEZET

HOL?

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

ITT?

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

OTT!

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS

GERTRUDNAK,
akivel pillanatnyilag
nyolc éve, egy hónapja,
két hete, egy napja,
két órája, 45 perce
és néhány másodperce
élek
nagyon elégedett házasságban

ELSŐ FEJEZET

MORMOGÁS A HÁLÓSZOBÁBAN

A hálószoba halkan mormolt magában. A szokatlan hangocska jóformán a hallásküszöböt sem érte el, mégis összetéveszthetetlen volt, és halálos veszedelemről tudósított.

Biron Farrillt mégsem ez a hang húzta ki nehéz, frissülést nem hozó álmából. Fejét ide-oda dobálva a párnán viaskodott az éjjeliszekrényén szabályos időközönként felhangzó berregéssel.

Tétován odanyúlt, s csukott szemmel megnyomta a gombot.

– Halló – motyogta.

A hang szinte rázúdult a készülékből, de Biron még nem volt annyira ébren, hogy lejjebb vegye a túl éles, túl lármás hangot.

– Beszélhetek Biron Farrill-lal? – harsogta a készülék.

– Itt vagyok – felelte kótyagos fejjel Biron. – Mit akar?

– Beszélhetek Biron Farrill-lal? – sürgette egyre a hang.

Biron szeme kinyílt. Sűrű sötétség. Kellemetlenül száraznak érezte a nyelvét, no meg a szobában terjengő áporodott szagot.

– Én vagyok az. Ki beszél? – kérdezte.

A hang azonban idegesítően nem vett tudomást róla, és egyre csak fújta a magáét.

– Van ott valaki? – kiabálta bele az éjszakába. – Biron Farrill-lal akarok beszélni!

Biron fél könyékre húzta magát, s a képtelefon felé bámult. Rácsapott a kapcsolóra, mire az apró képernyő megtelt fénnyel.

– Itt vagyok – mondta. Felismerte Sander Jonti sima, enyhén szabálytalan vonásait. – Hívjon reggel, Jonti.

Már nyúlt, hogy kikapcsolja a telefont, amikor megszólalt Jonti:

– Halló! Halló! Van ott valaki? Diákszálló, 526-os szoba? Halló!

Biron ekkor eszmélt rá, hogy nem ég az élő kapcsolatot jelző apró fény. Magában elnyomva egy káromkodást, megérintette a gombot. Nem történt semmi. Jonti ebben a pillanatban feladta, s az elsötétülő képernyőn nem maradt más, csak egy kicsiny, jellegtelen fénynégyszög.

Biron kikapcsolta, és megpróbált újból elvackolódni az ágyban. Bosszúságot érzett. Először is, mert senkinek sincs joga hozzá, hogy az éjszaka kellős közepén üvöltözzön vele. Gyors pillantást vetett az ágytámla fölött halványan világító számokra. 3 óra 15 perc. Még legalább négy óra hosszat ki lesz kapcsolva a világítás.

Egyébként sem szerette, ha úgy kell fölébredni, hogy a szobában még teljes a sötétség. Négyévi megszokás sem tudta elfogadtatni vele a földi emberek zömök, vastag falú, ablaktalan házait. Ezeréves hagyomány szentesítette ezt az építési módot, s az ezer év akkor kezdődött, amikor a szárazföldi védelem még nem tudott mit kezdeni a primitív atombombával.

De ez már elmúlt. A nukleáris hadviselés elhozta a legrosszabbat a Földre: sugárzóvá, tehát haszontalanná tette a legnagyobb részét. Nem maradt rajta semmi, amit elveszíthettek volna, az építészet mégis a régi félelmeket tükrözte. Ezért vette körül Biront ébredéskor a sűrű feketeség.

Biron újra feltámaszkodott a könyökére. Valami furcsa és szokatlan. Várt. Nem is a hálószoba baljós mormolására figyelt föl, hanem egy még ennél is kevésbé észrevehető és minden bizonnyal sokkal ártatlanabb jelenségre.

Feltűnt a levegő eddig magától értetődőnek tartott szelíd áramlásának hiánya; megszűnt a jel, mely mutatta a folytonos megújulást. Nyelt egyet, s észrevette, hogy erőlködnie kell. Most, hogy ráébredt a helyzetére, a szoba levegője nyomasztóvá vált. Feltétlenül jelentenie kell, hogy leállt a szellőzőberendezés. Még a képtelefont sem használhatta, hogy odaszóljon.

Azért még egyszer megpróbálta. A fény tejszínű négyszöge megnőtt, és gyöngyházfényű derengésbe vonta az ágyat. A készülék tehát vesz, de nem sugároz. Na jó, nem számít. Reggelig úgysem lehet semmit sem csinálni vele.

Ásítva tapogatózott a papucsa után, megdörzsölte a szemét. Szóval nincs szellőzés… Nyilván ez okozza a kellemetlen szagot. Homlokát ráncolva néhányszor beleszimatolt a levegőbe. Hiába ismerős, mégsem tudta hová tenni a szagot.

Kibotorkált a fürdőszobába, s bár ahhoz, hogy egy pohár vizet töltsön magának, nem volt rá szüksége, mégis automatikusan nyúlt a villanykapcsoló felé. Kattant, de nem történt semmi. Ingerülten nyomogatta. Hát itt már semmi sem működik? Vállat vont, ivott, s máris jobban érezte magát. Ásítozva ment vissza a hálószobába, ahol megint megpróbálta a főkapcsolót. Az egész világítás ki volt iktatva.

Leült az ágyra, széles tenyerét megtámasztotta izmos combján, és gondolkodott. Rendes körülmények között ilyesmiért óriási botrányt rendezett volna a személyzettel. Persze egy kollégiumban nem várhat el az ember szállodai kényelmet, de az űrre, a minimális hatékonyságú működést azért itt is megcélozhatnák! Nem mintha épp most ez lenne számára a legfontosabb. Közeleg a diplomázás napja, s ezzel ő végez is itt.

Még három nap, és végképp búcsút mond a szobának, a Föld Egyetemnek – s ami azt illeti, magának a Földnek is!

De szólni azért szólhat, ha nem fűz is hozzá különösebb megjegyzést. Majd kimegy a hallban lévő telefonhoz. Kér egy saját erőforrásból táplálkozó lámpát, még akár egy ventilátort is, és alhat tovább anélkül, hogy pszichoszomatikus alapon fulladásos rohamok jönnének rá. Ha nem, az űrbe velük! Még két éjszaka, és kész.

A haszontalan képtelefon fényénél meglátta a rövidnadrágját. Bebújós overallt húzott föléje, s ezzel az öltözködést befejezettnek nyilvánította. A papucsot a lábán hagyta. Tekintve az épület vastag, a hangot szinte elnyelő válaszfalait, szeges bakancsban is végigdüböröghetett volna a folyosókon, akkor sem ébresztett volna fel senkit, de nem látta értelmét, hogy cipőt húzzon.

Elbotorkált az ajtóig, és lenyomta a kilincset. Simán engedett, még a kattanást is hallotta, mely jelezte a kioldószerkezet bekapcsolódását. És mégsem kapcsolt be. Már a karizmai is megfeszültek, mégsem történt semmi.

Biron ellépett az ajtótól. Nevetséges. Tönkrement volna a teljes energiarendszer? Nem lehet. Az óra jár. A képtelefon szabályosan vesz.

Várjunk csak! Csakis a fiúk lehettek, ismerve a bolondos lelkivilágukat. Néha nem bírnak magukkal. Gyermetegek, persze, de hát olykor maga is részt vett otromba tréfáikban. Valamelyikük nyugodtan beosonhatott napközben, és elrendezhette a dolgokat. De nem, hiszen amikor lefeküdt, még működött a világítás és a szellőzés.

Nagyszerű. Akkor tehát az éjszaka folyamán csinálták. A diákszálló régi, divatjamúlt épületében nem kellett hozzá különösebb mérnöki zsenialitás, hogy megbűvöljék a világítás és szellőzés rendszerét. Vagy hogy beszorítsák a tokjába az ajtót. Most szépen megvárják a reggelt, s majd akkor megnézik, mit csinált a jó öreg Biron, amikor rájött, hogy nem tud kimenni. Dél felé kiengedik, és jót röhögnek rajta.

– Haha! – morogta zordul Biron. Hát akkor ez van. De azért mégiscsak tennie kell valamit, hogy megoldja ezt a helyzetet.

Elfordult, és közben a sarkával belerúgott valamibe, ami fémes hangot kiadva csúszott arrébb a padlón. Halványan látta is a tárgyat a képtelefon árasztotta derengésben. Behajolt az ágy alá, és végigtapogatta alatta a padlót. (Lám, mégsem voltak olyan okosak: ahelyett, hogy csak az adó áramkört kapcsolták ki, teljesen üzemképtelenné kellett volna tenniük a képtelefont.)

Egy kis hengert tartott a kezében; a tetején lévő apró buborékforma át volt lyukasztva. Az orrához emelte és megszagolta. Igen, ebből származott a szobában terjengő szag. A Hypnite szaga. Nyilván a fiúk hozták, nehogy fölébredjen, mialatt ők az áramkörökkel bajlódnak.

Bironban mozaikkockákként kezdett összeállni a kép. Az ajtó felfeszítése egyszerű dolog, de ennél a műveletnél kellett egyedül félni attól, hogy föl talál rá ébredni. Az ajtót tehát napközben készítették elő, hogy úgy látsszon, mintha be volna csukva, holott valójában nem volt. Ő persze akkor nem próbálta ki. Ők mindenesetre kinyitották, betették a Hypnite-ot tartalmazó dobozt, majd újra becsukták az ajtót. A lassan szivárgó altatószer végül elérte azt a töménységet – egy a tízezerhez –, amitől aztán ő végképp kifeküdt. És akkor bejöttek – persze, álarcban. Az űrre! Hiszen egy nedves zsebkendő is elég, hogy a Hypnite tizenöt percig ne hasson az emberre, s ennél több időre nem is volt szükségük!

Így már érthető a szellőzőrendszer állapota is. Azért kellett kiiktatni, nehogy túl hamar szétoszlassa a levegőben a Hypnite-ot. Ez volt az első teendőjük. A képtelefont azért kellett kikapcsolni, hogy ne tudjon segítséget kérni, az ajtót azért kellett bezárni, hogy ne tudjon kimenni, a világítást pedig azért kellett kiiktatni, hogy pánikba essen. Aranyos fiúk!

Biron felhorkant. És még csak föl sem húzhatja az orrát! A tréfa az tréfa, tudomásul kell venni. Most mégis az lett volna a jó, ha kitörheti az ajtót, és véget vethet az egésznek. A gondolatra felsőtestén megfeszültek a jól kidolgozott izmok, de hiába. Az ajtót atombiztosra építették. A fenébe ezzel az egész hagyománytisztelettel!

Valami módon mégiscsak ki kell innen jutnia. Ezt nem úszhatják meg szárazon. Mindenekelőtt világosságra van szüksége, igazi fényre, nem a képtelefon mozdulatlan, bágyadt derengésére. Idáig nem is volt gond. Ott van a ruhásszekrényében az önműködő elemlámpája.

Miközben a szekrényajtó zárjával bíbelődött, egy pillanatra felötlött benne, vajon nem zárták-e be azt is. Az ajtó azonban minden további nélkül engedett, és simán becsúszott a falba. Biron gondolatban vállon veregette magát. Hiába, ez így volt logikus. Minek is zárták volna be a szekrényt… és amúgy sem bővelkedtek az időben.

És akkor, kezében az elemlámpával, megfordult – s abban a szörnyű pillanatban az egész elmélete úgy, ahogy volt, összeomlott. Teste megmerevedett, a gyomra csomóba ugrott, s hogy jobban halljon, visszafojtotta a lélegzetét.

Amióta fölébredt, most először hallotta meg a hálószoba mormolását. Meghallotta, ahogy halkan, kuncogva társalog önmagával, és azonnal fölismerte a hangot.

Semmi mással össze nem téveszthető hang volt; a Föld halálhörgése. Ez volt az a hang, amit ezer évvel ezelőtt agyaltak ki.

A sugárzásmérő hangja volt: a beérkező töltött részecskéket és nehéz gammahullámokat, a mély hangú mormolásba beleolvadó, halkan ketyegő elektronikus hullámmozgásokat jelezte. Egy számláló hangja volt, amely azt számlálta, aminél nem volt fontosabb dolog a világon – a halált!

Biron némán, lábujjhegyen lépdelt hátra. A fehér sugárral két méter távolságból végigkutatta a szekrény belsejét. A számláló ott volt, a legbelső sarokban, de az a tény, hogy ott van, még nem mondott neki semmit.

Ott lehetett már azóta, amióta elsőéves gólyaként megérkezett ide. A Külső világokból érkezők többsége itt a Földön már az első héten megvásárolta a számlálót. Szorongó érzésekkel töltötte el őket a Föld radioaktivitása, s szerettek volna védekezni ellene. Idővel aztán eladták a következő évfolyamnak. Biron azonban megtartotta a magáét, s most hálás volt érte.

Az íróasztalhoz ment, ahol éjszakánként a karóráját szokta tartani. Az óra ott volt. Remegő kézzel tartotta a fény felé. Az óra szíjába rugalmas műanyagot szőttek, amely selymesen fehér színű volt. Biron megnézte, és valóban fehér volt. Távolabb tartotta magától, és megnézte más szögből is. Fehér volt.

A szíjat is beszerezte minden elsőéves. Az erős sugárzás ugyanis fehérségét kékké változtatta. A kék a halál színe volt a Földön. Nappal, ha valaki eltévedt vagy nem figyelt eléggé, könnyen betévedhetett egy sugárzó területre. A kormány, ha csak tehette, elkerítette az ilyen területeket, és persze senki se merészkedett a város határán túl, a halál hatalmas földbirtokai közelébe – de az óraszíj ezzel együtt is a biztonságot jelentette.

Akinek az óraszíja halványkékké változott, annak azonnal jelentkeznie kellett kórházi kezelésre. Ez az anyag éppannyira volt érzékeny a sugárzásra, mint maga az emberi szervezet, s az eset súlyosságát ott helyben úgy határozták meg, hogy a kék szín erősségét a megfelelő fotoelektrikus eszközökkel megmérték.

Az élénk királykék szín jelentette a véget. Ahogy a szín sem változhatott vissza fehérré, úgy az ember számára sem volt esély, remény a gyógyulásra. Attól kezdve nem volt más teendő, mint várni a napok, a hetek múlását, s a kórház is csak annyit tehetett, hogy felkészült a hamvasztásra.

De a szíj még fehér volt, és Biron agyában valamelyest csitultak a gondolatok.

Ezek szerint nem lehet túl magas a radioaktivitás. Vajon még ez is a tréfához tartozna? Végiggondolta a dolgot, és úgy döntött, hogy nem. Ezt senki nem tenné meg egy másik emberrel. A Földön semmiképpen sem, hisz itt főbenjáró bűnnek számított, ha valaki törvénytelen módon kezelt radioaktív anyagot. A Földön komolyan vették a sugárzást. Komolyan kellett venniük. Nagyon nyomós ok nélkül tehát ilyet nem tett volna senki.

Ezt meg is fogalmazta magában, méghozzá egyértelműen, s azután merészen szembenézett vele. Nyomós ok lehetett például a gyilkos szándék. De miért? Nincs rá indíték. Huszonhárom évet számláló életében soha komolyabb ellenséget nem szerzett magának. Ilyen komolyat nem. Igazi gyilkost.

Belemarkolt rövidre nyírt hajába. Ha nevetséges gondolatsor volt is, nem lehetett menekülni előle. Óvatosan visszalépett a szekrényhez. Ott van valami, ami sugároz; valami, ami négy órával ezelőtt még nem volt ott. És abban a pillanatban meg is látta.

Kis doboz volt, egyik éle sem hosszabb tizenöt centiméternél. Amikor ráismert, alsó ajka enyhén megremegett. Még nem látott ilyet, de hallani hallott róla. Megfogta a számlálót, és bevitte a hálószobába. A halk mormolás szinte teljesen abbamaradt, s csak akkor hangzott fel újra, amikor az a vékony csillámkő válaszfal, melyen át a sugárzás belépett, a kis doboz felé mutatott. Semmi kétség: a dobozka sugárbomba volt.

Ez a sugárzás önmagában még nem volt halálos – csak amolyan gyújtózsinórszerepet töltött be. A doboz belsejébe beépítettek egy aprócska atommáglyát, melyet rövid életű mesterséges izotópok hevítettek lassan, s közben átitatták a megfelelő részecskékkel. Amikor a hő és a részecskesűrűség elérte a küszöbértéket, a máglya begyulladt. Rendszerint nem robbanással reagált, noha a reakcióhő arra is elegendő lett volna, hogy magát a dobozt megolvassza, hanem iszonyatos sugárzáskitöréssel, amely a bomba méretétől függően két métertől hatmérföldes sugarú körben elpusztított minden életet.

Hogy mikor éri el azt a bizonyos küszöbértéket, azt nem lehetett megállapítani. Eltelhettek órák is, de bekövetkezhetett a következő pillanatban is akár. Biron tanácstalanul állt, izzadt kezében ernyedten lógott a zseblámpa. Fél órája, amikor a képtelefon fölébresztette, még háborítatlan volt a lelki békéje. Most pedig tudta, hogy meg fog halni.

Nem akart meghalni, de bezárták ide, és nem menekülhetett.

Tudta, hol helyezkedik el az épületben a szobája. Egy folyosó végében, vagyis másik szoba csak az egyik oldalán volt, meg persze alatta és fölötte. A fölső szobával nem tudott mit kezdeni. A vele egy szinten lévő a fürdőszoba felől helyezkedett el, tehát kétséges volt, hogy lehet-e őt onnan hallani.

Maradt tehát az alatta lévő szoba.

Volt két összehajtható széke, amolyan pótszékek a vendégek számára. Az egyiket odaütötte a padlóhoz. Aztán az élére állította, és így erősebb és hangosabb koppanásokat hallatott.

A koppanások között várt, s azon gondolkodott, vajon a zaj felébreszti-e az alatta lakót, s felbosszantja-e annyira, hogy jelentse a rendzavarást.

Hirtelen halk neszt hallott, s a feje fölé emelve a széttörni készülő széket, kivárt. Megint hallott valamit, ezúttal mintha halk kiáltás lett volna. Az ajtó felől jött.

Ledobta a széket, és visszakiáltott. A fülét odatapasztotta az ajtó és a fal illeszkedése közti résre, de az illesztés jó volt, a hangot így is csak tompán hallotta.

Annyit mindenesetre ki tudott venni, hogy a nevét kiabálják.

– Farrill! Farrill! – szólongatták többször egymás után, és még valamit mondtak. Talán azt, hogy „Odabent vagy?”. Esetleg: „Jól vagy?”.

– Nyisd ki az ajtót! – üvöltötte vissza torkaszakadtából, háromszor vagy négyszer. Jóformán eszét vesztette a türelmetlenségtől. Félt, hogy a bomba bármelyik pillanatban megelevenedhet.

Úgy vélte, odakint meghallották. Legalábbis hallotta a tompa kiáltást:

– Vigyázz! Robbanni fog! – Megértette, mire gondolnak, és sietve elhátrált az ajtótól.

Két éles, reccsenő hangot hallott, és valósággal érezte a levegőben a vibrálást. Aztán mintha valami elhasadt volna, s végül egy lendülettel kinyílt az ajtó. Fény dőlt be a folyosóról.

Biron széttárt karral rohant ki.

– Ne gyertek be! – üvöltötte. – A Föld szerelmére, ne gyertek be! Sugárbomba van odabent!

Két emberrel találta magát szembe. Az egyik Jonti volt, a másik Esbak, az igazgató. Csak félig volt felöltözve.

– Sugárbomba? – dadogta.

– Mekkora? – kérdezte Jonti. Még a kezében volt az az eszköz, amivel berobbantotta az ajtót, s ez cseppet sem illett a még ezen a késő éjszakai órán is viselt elegáns öltözékéhez.

Biron csak a kezével mutatta.

– Jól van – mondta Jonti. Hűvös nyugalommal fordult az igazgatóhoz. – Ezen a részen ki kell üríteni a szobákat, és ha vannak ólomlemezek valahol az egyetem területén, hozassa ide, hogy beburkolhassuk velük a folyosót. És reggelig én nem engednék ide senkit.

Azután Bironhoz fordult.

– A hatása 350–550 centiméteres sugarú körre terjed. Hogy került oda?

– Nem tudom – felelte a fiú. Keze fejével megtörölte a homlokát. – Ha nem bánják, leülnék valahová. – A csuklójára pillantott, és erről eszébe jutott, hogy a karórája bent maradt a szobában. Vad vágya támadt, hogy visszamenjen érte.

Az akció beindult. A diákokat sorra zavarták ki a szobájukból.

– Jöjjön velem – hívta Jonti. – Én is azt hiszem, hogy le kellene ülnie.

– Hogyhogy ide jöttek a szobámhoz? – kérdezte Biron. – Nem mintha nem lennék hálás érte…

– Hívtam. Nem kaptam választ, ezért meg kellett néznem.

– Megnézni, engem? – Biron óvatosan ejtette ki a szavakat, hogy uralkodjon szabálytalan lélegzésén. – Miért?

– Hogy figyelmeztessem, veszélyben az élete.

– Rájöttem – kacagott fel rekedten Biron.

– Ez csak az első próbálkozás volt. Újra meg fogják kísérelni.

– Kik?

– Ne itt, Farrill – felelte Jonti. – Vonuljunk félre, mert a dolog bizalmas természetű. Magát már kiszemelték, és könnyen lehet, hogy ezzel már én is veszélybe sodortam magam.

MÁSODIK FEJEZET

HÁLÓ AZ ŰRBEN

Üres és sötét volt a diákszálló. Nem csoda, hajnali fél ötkor. Jonti mégis elbizonytalanodott, miközben kinyitotta az ajtót; hallgatózott, nincs-e valaki odabent.

– Ne – suttogta –, ne gyújtson villanyt. Nem kell, hogy beszéljenek.

– Ma éjszakára már elegem volt a sötétségből – morogta Biron.

– Majd félig nyitva hagyjuk az ajtót.

A fiúnak nem volt kedve vitatkozni. Ledobta magát az első székre, s nézte, hogyan szűkül keskeny vonallá a becsukódó ajtóban a fény négyszöge. Most, hogy mindenen túl volt, elfogta a reszketés.

Jonti megakasztotta az ajtót, és lefektette a padlón lévő fénycsíkra a sétapálcáját.

– Figyelje. Ez majd elárulja, ha valaki elmegy itt, vagy ha megmozdul az ajtó.

– Kérem – mondta Biron –, most nem vagyok összeesküvő kedvemben. Méltányolnám viszont, ha elmesélné mindazt, ami elmesélnivalója van. Tudom, hogy megmentette az életemet, és holnap annak rendje és módja szerint hálás is leszek érte. De most nagyon rám férne egy korty ital és egy kiadós pihenés.

– El tudom képzelni, mit érez – felelte Jonti –, de pillanatnyilag ne számítson valami hosszú pihenésre. Mellesleg szeretném, ha az a pihenés hosszabb lenne, mint pillanatnyi. Tudja-e, hogy ismerem az apját?

A kérdés váratlanul érte Biront. Felvonta a szemöldökét, amit természetesen nem lehetett látni a sötétben.

– Sohasem említette, hogy ismerné magát – mondta.

– Meglepne, ha említette volna. Azon a néven, amit itt használok, nem ismer. Egyébként hallott mostanában az édesapjáról?

– Miért kérdezi?

– Mert nagy veszélyben van.

– Micsoda?!

Jonti keze a félhomályban rátalált Biron karjára, és erősen megszorította.

– Kérem! Ne emelje föl a hangját.

Biron csak most eszmélt rá, hogy eddig suttogva beszélgettek.

– Pontosabban fogalmazok – folytatta Jonti. – Az apját őrizetbe vették. Érti, mit jelent ez?

– Nem, nem értem. Ki vette őrizetbe? És mire akar ezzel célozni? Miért zaklat engem?

Biron érezte, hogy a halántéka lüktet. A Hypnite és a halál közelsége lehetetlenné tette, hogy megbirkózzon ezzel a szemtelen alakkal, aki olyan közel ül hozzá, hogy a suttogását is tisztán érti, mintha kiabálna.

– Nyilván van valami sejtelme róla – jött az újabb suttogás –, hogy milyen munkát végez az édesapja.

– Ha ismeri az apámat, akkor tudja, hogy ő Widemos gazdája. Ez a munkája.

– Nos, legföljebb annyi oka van rá, hogy megbízzon bennem, hogy megmentettem az életét – mondta Jonti. – Csakhogy mindazt, amit elmondhatna nekem, én már mind tudom. Tudom például, hogy az édesapja összeesküvést sző a tirannok ellen.

– Ezt tagadom – sziszegte Biron. – A ma éjjel tett szolgálata nem jogosítja fel rá, hogy ilyen kijelentéseket tegyen az apámmal kapcsolatban.

– Ostobán köntörfalaz, fiatalember, s ezzel rabolja az időmet. Nem látja, hogy a helyzet túlnőtt azon, hogy szópárbajt vívjunk felette? Kereken megmondom, az apja a tirannok fogságában van. Lehet, hogy azóta már meg is halt.

– Nem hiszek magának – emelkedett föl félig ültéből Biron.

– Abban a helyzetben vagyok, hogy tudhatom.

– Fejezzük ezt be, Jonti. Nincs kedvem az efféle rejtélyekhez, és rossz néven veszem, ha megpróbál…

– Na, mit? – Jonti mindig elegáns stílusa mintha kissé kicsorbult volna. – Mit nyerek vele, ha elmondom magának? Emlékeztetem rá, hogy értesülésem, melyet most nem óhajt tudomásul venni, tette számomra világossá, hogy gyilkosságot fognak megkísérelni maga ellen. Ítéljen abból, ami történt, Farrill.

– Kezdje újra, és beszéljen világosan. Hallgatom – mondta Biron.

– Helyes. Gondolom, tudja rólam, Farrill, hogy noha vegainak adtam ki magam, a Csillagköd királyságokból származó földije vagyok.

– A kiejtése alapján gondoltam erre a lehetőségre, de nem tartottam fontosnak.

– Pedig fontos, barátom. Azért jöttem ide, mert akárcsak az édesapja, én sem szerettem a tirannokat. Ötven éve elnyomják a népünket. Ez hosszú idő.

– Nem vagyok politikus.

Jonti hangjában megint érezni lehetett az ingerültséget.

– Ó, ne gondolja, hogy az egyik ügynökük vagyok, aki bajba akarja sodorni magát. Igazat mondok. Egy éve engem is elkaptak, ahogy most elkapták az édesapját. Nekem azonban sikerült megszöknöm. Eljöttem ide a Földre, ahol, azt hittem, biztonságban lehetek, míg föl nem készülök a visszatérésre. Ennyit és nem többet kell elmondanom magamról magának.

– Ez is több, mint amennyit kértem, sir. – Biron hiába igyekezett, nem tudta kiiktatni hangjából az ellenszenvet. Fontoskodó modorosságával rosszul hatott rá ez a Jonti.

– Tudom. De legalább ennyit el kellett mondanom, hiszen ezen a réven ismerkedtem meg az apjával. Velem dolgozott, helyesebben én dolgoztam vele. Ismert engem, de nem hivatalosan, mint a Nephelos bolygó legtekintélyesebb nemesembere. Ugye, ért engem?

– Igen – mondta Biron, és teljesen fölöslegesen bólintott hozzá a sötétben.

– A továbbiakat már nem szükséges részletezni. A hírek itt is elérnek hozzám, tehát tudom, hogy börtönbe vetették. Tudom. De ha pusztán csak gyanú volna, ez a maga elleni merényletkísérlet elegendő bizonyítékot nyújtana.

– Milyen értelemben?

– Ha a tirannok elfogták az apát, vajon szabadon hagynák-e a fiút?

– Ezzel azt akarja mondani, hogy a sugárbombát a tirannok csempészték be a szobámba? Képtelenség.

– Miért volna képtelenség? Nem tudja megérteni a helyzetüket? Ötven világot kormányoznak; több százszoros túlerő áll velük szemben. Ebben a helyzetben az erő nem elegendő. Ők a fondorlatok, intrikák, gyilkosságok mesterei. Óriási a háló, amit kidobtak az űrbe, óriási és apró szemű. Nagyon is elképzelhetőnek tartom, hogy elér ötszáz fényévnyire is, egészen a Földig.

Biron továbbra is érezte a lidércnyomást a mellén. Hallani lehetett, ahogy a távolban a helyükre teszik az ólomlemezeket. A szobájában nyilván azóta is mormol a számláló.

– Ennek nincs semmi értelme – mondta. – A héten visszamegyek a Nephelosra. Tudhatnak róla ők is. Miért akarnának itt megölni? Ha várnának, az ölükbe pottyannék. – Most, hogy megtalálta a gyenge pontot, megkönnyebbült. Nagyon akart bízni a logikájában.

Jonti közelebb hajolt; illatos lehelete felborzolta a hajszálakat Biron halántékán.

– Az apja népszerű ember. A halála – mert ha a tirannok egyszer börtönbe vetették, szembe kell néznie a ténnyel, hogy ki is végezhetik – még az általuk mindenáron kitenyészteni próbált gyáva rabszolgafajnak a haragját is ki fogja váltani. Maga, Widemos új gazdája, meglovagolhatja ezt a haragot, s ha magát is kivégzik, azzal csak növelik a veszélyt a maguk számára. Nem akarnak ők mártírokat csinálni – de ha maga hajlandó volna meghalni egy távoli világon, mondjuk egy balesetben, az nagyon is megfelelne nekik.

– Nem hiszek magának – mondta Biron. Már csak ezzel tudott védekezni.

Jonti vékony anyagból készült kesztyűjét igazgatva felállt.

– Eltúlozza a dolgot, Farrill. Meggyőzőbben játszaná a szerepét, ha nem tettetne teljes tudatlanságot. Az apja, feltehetően azért, hogy magát védje, megkímélte a valóságtól, én mégis kétlem, hogy az ő hite a világon semmi hatást nem gyakorolt magára. A maga tirannok iránti gyűlölete nem lehet más, mint az ő gyűlöletének a tükröződése. Akárhogyan is, de föl kell készülnie az ellenük vívandó harcra.

Biron megrántotta a vállát.

Jonti folytatta:

– Talán rájön, hogy a fia felnőtt, s használható ember lett belőle. Maga jól megvan itt a Földön, s elképzelhető, hogy a tanulást össze tudja egyeztetni, tegyük fel, egy megbízás teljesítésével. Lehet ez például egy olyan feladat, amelynek meghiúsításáért a tirannok akár még arra is képesek, hogy megöljék magát.

– Micsoda ostoba melodráma!

– Valóban? Legyen hát az. Ha az igazság nem győzi meg most, majd meggyőzik később maguk az események. Lesznek még gyilkossági kísérletek maga ellen, és a következő sikerülni fog. Farrill, maga ettől a perctől fogva halott ember.

– Várjon! – pillantott fel Biron. – Magának milyen személyes érdeke fűződik az ügyhöz?

– Hazafi vagyok. Szeretném ismét szabadnak látni a Királyságokat, élükön a maguk választotta kormányokkal.

– Nem. A személyes érdekét kérdeztem. A puszta idealizmust nem tudom elfogadni, mert nem hiszem el magáról. Sajnálom, ha ez sérti magát. – Biron szavaiból valami konokság érződött.

Jonti visszaült a helyére.

– Az én országomat elvették – kezdte. – Míg száműzetésbe nem mentem, kénytelen voltam elfogadni azoknak a gnómoknak a parancsait. És azóta még sürgetőbbnek érzem, mint valaha, hogy újra olyan ember lehessek, mint amilyen a nagyapám volt, aki a tirannok bejövetele előtt élt. Eléggé gyakorlatias ok ez arra, hogy akarjam a forradalmat? Ennek a forradalomnak az édesapja lehetne az egyik vezére! Hát hagyja cserben, ha tudja!

– Én? Huszonhárom éves vagyok, és erről az egészről semmit sem tudok. Nálam alkalmasabb embert is találhat.

– Kétségtelenül találhatnék, csakhogy az nem lenne a maga apjának a fia. Ha az édesapját megölik, maga lesz Widemos gazdája, és mint ilyen, számomra akkor is értéket jelentene, ha tizenkét esztendős volna és ráadásul gyengeelméjű. Nekem ugyanazért van szükségem magára, amiért a tirannoknak meg kell szabadulniuk magától. És ha az, ami engem kényszerít, nem győzi meg magát, akkor az ő érveik is hiábavalóak. Volt sugárbomba a szobájában – ez csakis azt jelentheti, hogy meg akarták ölni. Ki más akarná megölni magát?

– Senki – válaszolta Biron. – Senki azok közül, akiket ismerek. Vagyis amit az apámról mondott, igaz!

– Igaz. Tekintse úgy, mint okot a háborúra.

– Gondolja, hogy akkor jobb lesz? Egy napon majd emlékművet emelnek neki? Az űrben tízezer mérföldről látható, sugárzó felirattal? – A hangja fátyolossá vált. – Gondolja, hogy ettől majd boldog leszek?

Jonti várt, de Biron nem szólt többet.

– Mit akar tenni? – kérdezte nagy sokára.

– Hazamegyek.

– Ezek szerint még most sem érti a saját helyzetét.

– Azt mondtam, hazamegyek. Maga szerint mit kellene tennem? Ha él az apám, kiszabadítom. Ha meghalt, akkor… akkor…

– Nyugalom! – intette Jonti hűvös s kissé ingerült hangon. – Dühöng, mint valami gyerek. Nephelosba nem mehet. Nem érti, hogy oda nem mehet? Gyerekkel beszélek, vagy értelmes fiatalemberrel?

– Mit tanácsol? – motyogta Biron.

– Ismeri Rhodia igazgatóját?

– A tirannok barátját? Ismerem. Tudom, ki ő. Mindenki tudja a királyságokban, kicsoda ő. V. Hinrik, Rhodia igazgatója.

– Találkozott vele valaha?

– Nem.

– Gondoltam. Ha nem találkozott vele, nem ismeri. Az az ember félkegyelmű, Farrill. Szó szerint értem. De ha a tirannok elkobozzák a widemosi gazdaságot – és megteszik, ahogy megtették az én földjeimmel is –, azzal is Hinriket fogják megjutalmazni. Ott biztonságban tudják magukat a tirannok, s magának is oda kell mennie.

– Miért?

– Mert Hinriknek legalább van befolyása a tirannokra; annyi befolyása, amennyi egy talpnyaló bábunak csak lehet. Ő el tudja intézni, hogy magát visszahelyezzék a birtokába.

– Nem értem, miért tenné. Valószínűbbnek tartom, hogy kiad nekik.

– Úgy van. Maga azonban résen lesz, és ha teheti, elkerüli ezt. Ne felejtse el, a cím, amit visel, értékes, fontos, de mindenre nem elegendő. Egy összeesküvésben az ember mindenekfölött legyen gyakorlatias. Az emberek érzelmi alapon és a neve iránti tiszteletből csatlakozni fognak magához, de ahhoz, hogy meg is tartsa őket, pénzre lesz szüksége.

– Időre van szükségem, hogy dönthessek – mondta elgondolkodva Biron.

– Nincs ideje. Az akkor fogyott el, amikor a sugárbombát betették a szobájába. Eljött a cselekvés ideje. Adhatok magának egy ajánlólevelet Hinrikhez.

– Ilyen jól ismeri őt?

– Látom, igazából sohasem alszik el a gyanúja. Egyszer küldöttség élén jártam Hinrik udvarában. Lingane országfelelősét képviseltem. Lehet, hogy a tökéletlen agyával már nem emlékszik rám, de ezt nem fogja bevallani. A levél átadásával egyszersmind bemutatkozik, s attól kezdve rögtönözhet. Reggel megkapja tőlem a levelet. Délben indul egy hajó Rhodiába. Jegyem is van a maga számára. Én is megyek, de egy másik útvonalon. Ne késlekedjék. Itt már mindennel végzett, ugye?

– Még hátravan a diplomakiosztás.

– Egy darab pergamen. Számít az magának?

– Már nem.

– Pénze van?

– Van elég.

– Nagyszerű. A túl sok gyanút keltene. – Éles hangon felkiáltott: – Farrill!

Biron mintha bódulatból rezzent volna fel.

– Tessék!

– Menjen vissza a többiekhez. Ne említse senkinek, hogy elmegy. A tények majd beszélnek maga helyett.

Biron mogorván bólintott. Agya valamelyik hátsó zugában az a gondolat motoszkált, hogy a küldetését nem teljesítette, és hogy ezzel is cserbenhagyta haldokló apját. A szíve megtelt semmire se jó keserűséggel. Többet is elárulhattak volna neki. Megoszthatta volna velük a veszélyeket. Nem lett volna szabad engedni, hogy tudatlanul cselekedjék.

Most, hogy megtudta az igazat vagy annak nagy részét arról, hogy mekkora szerepet játszott az apja az összeesküvésben, még nagyobb jelentőséget kapott az a dokumentum, amit meg kellett volna szereznie a földi levéltárak valamelyikéből. De erre már nem jutott idő. Nincs több idő, hogy megszerezhesse a dokumentumot. És arra sincs, hogy ezen morfondírozzon. Nincs idő, hogy megmentse az apját. Lehet, hogy élni sincs több idő.

– Úgy teszek mindent, ahogy mondja, Jonti.

Sander Jonti megállt egy pillanatra a diákszálló lépcsőjén, és végignézett az egyetem területén. Pillantásában minden volt, csak csodálat nem.

Mialatt végiglépdelt a téglákkal kirakott keskeny úton, amely jól láthatóan kanyargott az álrusztikus környezetben (az ókor óta szinte kötelezően ez a levegő lengte be a városi egyetemeket), tekintetével bejárhatta a város egyetlen főutcájának fényeit.

Jonti egy percig elnézte az égboltot. Több mint ötven év telt el azóta, hogy jöttek a tirannok, és egykettőre véget vetettek két tucat egymással civakodó-veszekedő politikai egység önálló életének a csillagködön túli mélységekben. És most, hirtelen és időnap előtt rájuk telepedett a visszatartott lélegzet csendje.

Még nem tértek magukhoz a vihartól, amely egyetlen hatalmas villámcsapással érte utol őket. A nyomában csak rángások maradtak, melyek hasztalan hoztak mozgásba néhanapján egy-egy világot. Nehéz és hosszadalmas munkára vállalkozott volna az, aki ezeket az izomrángásokat egyetlen jól időzített hullámmozgásba akarta volna átrendezni.

Nos, elég hosszú ideig élt e földi visszavonultságban. Ideje visszatérni.

Odahaza a többiek azóta talán már azon dolgoznak, hogy kapcsolatot teremtsenek vele a szobájában.

Kissé elnyújtotta a lépteit.

Ahogy belépett a szobájába, rögtön észrevette a sugarat. Személyi sugár volt, melyet ez idáig még nem fenyegetett semmi, tehát biztonságosnak volt tekinthető. Nem kellett hozzá vevőkészülék; fémekkel, huzalokkal nem kellett kapkodni elúszó elektronhullámok után, melyek egy félezer fényévnyi messzeségben lévő világ üzenetét hozzák a hipertéren át suttogó impulzusaikkal.

A szobájában maga az űr volt polarizálva s vételre állítva. Sima szövetéből száműztek minden esetlegességet. Ezt a polarizáltságot semmi módon nem lehetett észlelni, kivéve, hogy venni tudta az adást. De az űr e különös hasábjában csak az ő agya működhetett vevőkészülékként, mert az üzenetet hozó sugár rezgéseire nem tudott válaszolni más, csak a saját, megfelelő jellemzőkkel bíró idegsejtrendszere.

Az üzenet is olyan egyedi volt, mint saját agyhullámainak összetéveszthetetlen sajátos jellege, s a világmindenségben élő sok-sok kvadrilliónyi ember közül gyakorlatilag nem fordulhatott elő, hogy bárki is lehallgathatta volna egy másik ember személyi hullámát.

Jonti agya tehát vette a hívást, amely a hipertér végtelen, üres terein túlról nyüszített feléje:

– …halló… halló… halló… halló…

Az adás korántsem volt olyan sima ügy, mint a vétel. A nagyon különleges vivőhullám létrehozásához egy olyan mechanikus szerkezet kellett, amely vissza tudott csatolni a csillagködön túli kapcsolathoz. Ezt a szerkezetet a jobb vállán viselt díszgomb rejtette magában. A készülék automatikusan bekapcsolt, amikor Jonti belépett az űr polarizált hasábjába, és neki csak ezt követően kellett a gondolatait céltudatosan irányba állítania és összpontosítania.

– Tessék. – Ennél több azonosításra nem is volt szükség.

A hívójel süket ismételgetése abbamaradt, s az agyában szavakká formálódó üzenetté változott.

– Üdvözöljük, sir. Widemost kivégezték. A hír természetesen még nem kapott nyilvánosságot.

– Nem lep meg. Belekeveredett más is?

– Nem, sir. A gazda egyszer sem tett vallomást. Bátor és hűséges ember volt.

– Igen. De olykor több kell az egyszerű bátorságnál és hűségnél, különben elkapják az embert. Kicsivel több gyávaság hasznosabb lett volna. Na mindegy! Beszéltem a fiával, az új gazdával, akit máris megcsapott a halál szele. Őt fogjuk felhasználni.

– Megkérdezhetem, hogyan, sir?

– Jobb, ha az események adnak választ a kérdésére. Még korai, hogy megjósoljam a következményeket. Holnap indul Rhodiai Hinrikhez.

– Hinrikhez! Óriási kockázatot vállal a fiatalember! Vajon tud-e róla, hogy…

– Elmondtam neki annyit, amennyit elmondhattam – felelte élesen Jonti. – Amíg nem bizonyított, nem bízhatunk meg benne vakon. Az adott körülmények között úgy kell vennünk, hogy próbára tesszük, mint akárki mást. Feláldozható, nagyon is feláldozható. Ne hívjanak újra, elhagyom a Földet.

És Jonti egy ellentmondást nem tűrő mozdulattal eltépte a mentális kapcsolatot.

Nyugodtan végiggondolta a nap és az éjszaka eseményeit, mérlegre téve minden egyes történést. Lassan mosolyra húzódott a szája. Minden tökéletesen el volt rendezve, a komédia mostantól kezdve lejátszhatja önmagát.

Semmi nem volt a véletlenre bízva.

HARMADIK FEJEZET

VÉLETLEN ÉS A KARÓRA

Az az óra, amikor az űrhajó lerázza magáról egy bolygó nyűgét, a lehető legprózaibb időszak. Az indulás megannyi zűrzavara lényegében ugyanúgy játszódik le, mint amikor az első fatörzsből vájt csónakot helyezték vízre valamely ősi folyón.

Az ember elfoglalja a helyét, biztonságba helyezi a csomagját, s jöhet az idegenség, a körös-körül zajló értelmetlen sürgölődés első, dermedt pillanata.

Az utolsó percben még érthetetlen, bizalmas közlések harsannak, tompán, megnyugtatóan siklik a helyére a légzsilip, s a levegő lassú sóhaja kíséretében, mint gigászi fúrók, befelé forognak az automata zárak, s létrejön a légmentes állapot.

Az ezt követő baljós csendben vörös fények villognak mindenütt: Igazítsák öltözéküket a gyorsuláshoz… Igazítsák öltözéküket a gyorsuláshoz…

Az utaskísérők végigrohannak a folyosókon, s gyors kopogtatás után felrántják az ajtókat.

– Bocsánat. Vegyék magukra a ruhát.

Az emberek fölráncigálják a hideg, szoros, kényelmetlen ruhadarabokat, melyek azonban beépített hidraulikus rendszerük révén védelmet nyújtanak a felszállás rosszullétet kiváltó nyomásai ellen.

Messziről hallatszik a légkörben alacsony hatásfokkal működő atommeghajtású motorok zümmögése, mely teljes összhangban van a védőruhában rejlő, a nyomásnak csak lassan engedő olaj mozgásával.

Valami erő nyomja az embert hátra, egyre csak hátra, aztán, ahogy a gyorsulás csökken, nagyon lassan újra előre. Ha valaki eközben nem hányja el magát, jó esélye van rá, hogy az utazás végéig megússza a rosszullétet.

A repülés első három órájában zárva tartották a kilátószobát, így mire elhagyták a légkört, már hosszú sor várta, hogy szétnyissák a kétszárnyú ajtót. És nemcsak az úgynevezett megrögzött szárazföldi patkányok (vagyis azok, akik eddig még sohasem jártak az űrben), hanem jócskán akadt közöttük tapasztaltabb utazó is.

Mert azt egy turista sem hagyhatta ki, hogy az űrből lássa a Földet.

A hetven centiméter vastag, hajlított, acélkemény, átlátszó műanyagból készült kilátó mint egy buborék ült a hajó testén. Már visszahúzták róla az irídium–acél ötvözetből készült „héjat”, amely védelmet nyújtott a légkör súrlódása és porrészecskéi ellen. A fények kialudtak, a galéria megtelt. A korlátok fölött kukucskáló arcokat a Föld fénye világította meg.

Mert ott lebegett alattuk a Föld hatalmas, fénylő, narancssárga, kék és fehér mintás léggömbje. A magát mutató félteke szinte teljes egészében napfényben fürdött, az elszórt felhők mögül sivatagi narancssárgák és itt-ott zöld vonalak kandikáltak ki. A tengerek kékje élesen vált ki az űr feketeségéből a látóhatár mentén. És körülötte csillagok sokasága fénylett a tiszta fekete égbolton.

Az emberek türelmesen várták, míg a többiek kigyönyörködték magukat.

E várakozók nem a napsütötte féltekére voltak kíváncsiak. A hajó könnyedén, észrevétlen oldalazással, mind gyorsabban emelkedett ki az ekliptikából, s eközben a figyelők látókörébe beúszott a vakítóan fényes sarki sapka. Az éjszaka árnya lassanként ráborult a bolygóra, és méltóságteljesen, északi részével „lefelé”, színre lépett Eurázsia–Afrika hatalmas szigetvilága.

Az éjszaka ékszercsillogásában jól látszott az iszonyat, melyet a beteg, élettelen talaj rejtett magában. A sugárszennyezettség kékes vibrálásának tengerében különös füzérek csillogtak: valaha leesett atombombák. Egy teljes nemzedékkel korábban kerültek ide, mint ahogy kifejlesztették volna az atomrobbanás elleni erőtérvédelmet, hogy a jövőben egyetlen más világ se követhessen el még egyszer ilyen öngyilkosságot.

Az emberek órákig el tudták nézni, míg végül a Föld már nem volt több, mint egy aprócska félpénz a végtelen feketeségben.

Biron Farrill is a figyelők között volt. Egyedül ült az első sorban, karját a korlátra támasztotta, a szemén látszott, hogy borús gondolatok járnak a fejében. Nem így képzelte el a Földről való elutazását. Nem így, nem ezzel a hajóval, nem ezzel az úti céllal.

Borostás álla szúrta napbarnított alsókarját, s felébresztette a bűntudatát, amiért reggel nem borotválkozott. Majd mindjárt visszamegy a kabinjába, és pótolja, amit elmulasztott. De valahogy nem akarózott elmenni. Itt emberek voltak. A kabinjában egyedül lenne.

Vagy épp ezért kellene elmennie?

Nem szerette ezt az új érzést. Nem szerette, hogy üldözötté vált, hogy itt áll barátok nélkül.

Számára megszűnt minden barátság. Attól a pillanattól kezdve, hogy nem egészen huszonnégy órával ezelőtt felébresztette az a telefonhívás, pusztaság támadt körülötte.

Személye még a diákszállóban is zavaróvá vált. Amikor a Jontival folytatott beszélgetés után visszament, az öreg Esbak valósággal rátámadt; szinte rikácsolt nagy izgalmában.

– Már kerestem, Farrill úr. Még egy ilyen szerencsétlen ügyet! Nem is értem. Magának van rá valami magyarázata?

– Nem, nincs! – vágta rá ő is indulatosan. – Mikor mehetek be a szobámba, hogy kihozzam a holmimat?

– Minden bizonnyal reggel. Épp az imént sikerült felhoznunk a műszert, hogy megvizsgáljuk a szobáját. Már nyoma sincs annak, hogy a radioaktivitás a normális szinten fölül volna. Hihetetlen szerencsével menekült meg. Perceken múlt, hogy utol nem érte.

– Úgy van, valóban, de ha nem bánja, pihenni szeretnék.

– Kérem, használja reggelig az én szobámat, és holnap majd keresünk önnek egy másik helyet arra a pár napra, amit még eltölt itt. És Farrill úr, hogy is mondjam, van itt még valami, ha nincs ellenére.