Ellin Carsta

ÚJ IDŐK

A Hansen család története

Eine neue Zeit

Copyright © der deutschsprachigen Ausgabe 2018

By Ellin Carsta

All rights reserved.

Hungarian translation © Kalapos Éva Veronika, 2021

Minden jog fenntartva.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A kiadó engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-324-948-2 (papír)

ISBN 978-963-324-949-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2022-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Korrektor: Barsi Nikoletta

Borítóterv: Tabák Miklós

Ebook: Scriptor Kft.

Az én Franzomnak.

Boldog vagyok, hogy tovább utazhatok veled

régi idők és távoli tájak felé.

Előhang

A fehér kőházat, a környező melléképületeket és az egész tájat rózsás fénybe vonta a lenyugvó nap. Ilyen színeket sehol sem lehetett látni, csak Kamerunban.

A nappali meleg még mindig sisteregve égette a főépület tetőcserepeit, miközben a szomszédos kunyhókat fedő szalma szomjasan szívta be a nap utolsó sugarait.

A kissé távolabbról szemlélődő Luise még egyszer végighordozta tekintetét a tájon, majd megfordult, és a fatörzs felé indult. – Az ő fatörzsük felé, amelyen órákon át üldögéltek minden reggel, és ámulva figyelték az égbolt változatos színeit. A lány a hegy felé pillantott, amely körül már felsejlett az éjszakai sötétség.

A háta mögül hirtelen léptek hangzottak fel. Ismerős, lassan közeledő léptek. Hamza tűnt fel, aki odatelepedett mellé a fatörzsre. Egyetlen szót sem szólt, a kezéért nyúlt, és a tenyerébe zárta. Aztán csak ültek ott, ebben a bizalmas, megszokott szövetségben, és úgy érezték, mintha egyedül lennének a világon.

Minden, ami körülvette őket, csak az övék volt, senki másé.

Luise puhán Hamza vállára fektette a fejét, és lehunyta a szemét. Elöntötte a nyugalom, ahogy a fiú köré fonta a karját, és magához szorította őt. A lány mélyen beszívta a bőre illatát, élvezte a belőle áradó meleget és a feltétlen bizalmat, amely egymáshoz kapcsolta őket. Közel s távol nem volt itt senki rajtuk kívül.

Legalábbis számukra így tűnt. – Mintha a föld is kissé lassabban forgott volna, nehogy megzavarja gyengéd együttlétüket. Luise számára mindez olyan természetesnek és helyénvalónak hatott… Ezekben a percekben a világ nem is lehetett volna teljesebb és szebb.

Ám hirtelen elkezdte kényelmetlenül érezni magát. Hiszen a nap éppen lement, nem pedig felkelt… Miért ülnek mégis itt, miért nézik a napfelkeltét, miközben egészen más történik? Kinyitotta a szemét, figyelte az égbolton összehúzódó felhőket, és egyszer csak megérezte, hogy egyedül van; hogy Hamza meleg karja többé nem öleli magához. Nyugtalanul körülnézett. Hová tűnt? Felugrott, de akárhogy kutatott a szemével, sehol sem látta a fiút. A felhők egyre szorosabban simultak egymáshoz. Halk, dühös mennydörgés hallatszott. Egyszerre hideg lett, olyan keserű, fogcsikorgató hideg, hogy Luise testét libabőr lepte el. Hamza nevét kiáltotta, újra és újra, de nem érkezett válasz, a fiú nem bukkant fel a láthatáron. A lány szíve hevesen vert. Levegőt is alig kapott, miközben egyre csak a szerelme nevét kiáltozta.

A felhők hatalmasra duzzadtak a feje fölött, majd kisvártatva eleredt az eső, és pillanatok alatt eláztatta a ruháját. A cseppek a földön kis patakká gyűltek, amely egyre szélesebb és szélesebb lett, végül folyóvá növekedett, és nagy robajjal utat tört magának a kakaóültetvények felé. Hamarosan elérte az első növényeket, és könnyedén derékba törte, vagy egyszerűen magával sodorta őket. Luise rémülten sikoltott fel, és szaladni kezdett a ház felé, miközben kétségbeesetten az apja, Hamza és Malambuku után kiáltozott. Senki sem felelt neki. Hiába üvöltött torkaszakadtából, nem siettek a segítségére.

Végtelenül egyedül volt. Elborzadva figyelte, ahogy a víz egyre sebesebben rohan, a hullámok egyre nagyobbak lesznek, és lassan elérik a házat is. Riadtan simult a veranda egyik oszlopához, bár a gerendák már recsegtek-ropogtak, és bármelyik percben megadhatták magukat az óriási víztömegnek. Rövidesen el is veszítették a harcot: nagy robajjal kiszakadtak a helyükből, a hullámok magukkal sodorták őket, a beléjük kapaszkodó Luisével együtt. A lány alámerült, és kétségbeesetten igyekezett levegőhöz jutni, miközben vadul kapálózott.

Végül reszketve és zihálva a felszínre bukkant. Újra tudott lélegezni, de szüksége volt egy percre, hogy rájöjjön, hol van.

Az ágyában ült, izzadtan és remegve. Az ágyában, a hamburgi villában, távol Kameruntól, az ültetvénytől és Hamzától. Még most is szaggatottan lélegzett, és könnyek gördültek le az arcán. Az órára pillantott: alig múlt hajnali három. Félrehajtotta a takarót, egy darabig üldögélt az ágy szélén, majd felállt, és az ablakhoz lépett.

Odakintről csak a komor sötétség nézett vissza rá. Sehol egy apró fénysugár, némi melegség, semmi, amitől újra biztonságban érezhette volna magát, pedig olyan nagy szüksége lett volna rá. A saját házában volt, de mégsem otthon. A magány úgy ölelte körül, ahogy a házat az éjszakai sötétség. Percekig állt ott, reménykedve. Ha csak egy apró fénysugár tűnne fel odakint, a remény csöppnyi lángja… Ám mindent sűrű éj borított: az utcákat és a szívét is.

Újra az ágyhoz lépett, a takaró alá bújt, amit felhúzott az álláig. Nem akarta lehunyni a szemét, nem akart ismét elaludni. Nem tudta volna elviselni, hogy álmában megint Kamerunt lássa, miközben tudja, sosem térhet vissza oda. Nem. Jobb ébren maradni reggelig, bármilyen kimerült is. Jobb nem álmodni. Ha lehet, soha többé.

HAMBURG, 1893

1. fejezet

– Jó reggelt, Luise!

– Jó reggelt, apám! – pillantott fel a lány, ahogy az apja az ebédlőbe lépett. Mögötte Anna, Hansenék házvezetőnője bukkant fel, egy kanna gőzölgő kávéval a kezében.

– Köszönöm – mondta Robert Hansen a csészéjét teletöltő Annának, miközben helyet foglalt a lányával szemben. A házvezetőnő mosolyogva pukedlizett.

– A reggeli tojása nemsokára elkészül, kegyelmes úr.

– Nagyon jó, köszönöm, Anna! Remek étvágyam van ma reggel. – Robert a kenyereskosárért nyúlt, és kivett egy szelet kenyeret, Anna pedig újra elhagyta az étkezőt. – Őszintén szólva örülök, hogy az ünnepeknek vége, és végre magunk mögött hagyhatjuk az év első heteit is. Szeretem, amikor minden a megszokott módon zajlik, és nem akadályoz semmi. Á, mielőtt elfelejtem: tegnap a szállítmánnyal érkezett egy levél. Begemanntól. – Robert belekotort a kabátzsebébe, egy papírt vett elő, amit Luise felé nyújtott. – Itt van, olvasd!

– Köszönöm. – A lány kihúzta a levelet a borítékból, és olvasni kezdte.

Kamerun, 1892. december 5.

Kedves Robert!

Abban a reményben küldöm a levelem neked és szeretteidnek, hogy jó egészségben, a gondoktól távol talál rátok. Bízom abban, hogy soraimat boldog karácsonyi napokon vagy újévköszöntés idején olvassátok.

A trópusi klímában, ahol a hőmérséklet sosem megy harminc fok alá, igencsak vágyom az otthoni karácsony, a hó, a fagyos éjszakák, a forró puncs, a libamáj és egy pompásan feldíszített karácsonyfa után. Ám amikor hajnalonként gyönyörködöm a napfelkelte varázslatos pasztellszíneiben, és a mi csodás ültetvényünkön pihentetem a szemem, újra és újra megállapítom, milyen fenséges is ez a környék.

De elég a melankóliából! Ahogy az aktuális szállítmányból is láthatod, az ültetvény hozama változatlanul jó és kiegyensúlyozott. A tengerparti klímának köszönhetően – ahogy azt te is jól tudod – a kakaóbabok minden évszakban pompásan gyarapodnak, ami azt jelenti, hogy az esős időszak végeztével, de még a szárazság kezdete előtt egész biztosan szert tehetünk egy újabb, különösen kiváló minőségű termésre. Hamarosan saját szemeddel láthatod, milyen nagyszerű a mostani is.

Mi a helyzet Hamburgban? Végérvényesen búcsút inthettetek az augusztusban kitört, szörnyű kolerajárványnak? Az itt élő németek társaságában az a hír járja, hogy még annál a nyolcezer halottnál is több az áldozat, amennyiről te tájékoztattál legutóbb. Malambuku, Hamza és én nagyon aggódunk miattatok.

Ha a pletykák nem hazudnak, itt sajnos további zavargások várhatók. Azt beszélik, hogy egy, a kancellár szolgálatában álló és Leist helyettes kormányzónak dolgozó ülnök, név szerint Wehlan expedíciót küld a tartomány déli része felé, ahol a bakokók élnek, hogy felmérje, hajlandóak lennének-e munkásként együttműködni a Német Birodalommal. Nem ismerem Wehlant, Leist kormányzó kemény fellépéseiről azonban sokat hallottam, és azt hiszem, a szóbeszédnek hinni lehet. De még reménykedem, és imádkozom, hogy sose találkozzunk velük.

Következő levelemben, amelyben az újabb szállítmányról tudósítok, további hírekkel is szolgálok majd.

Hűséges intéződ:

Heinrich Begemann

Luise sápadtan eresztette le a levelet.

– Ha nem lenne elég, hogy ilyen sokan betegedtek meg ebben a szörnyű kolerajárványban, folyton újabb bolondságokat találnak ki – ingatta a fejét búsan.

– Az emberek már csak ilyenek. Még szerencse, hogy a mi köreinkből senkit nem érintett a dolog. Még úgy sem, hogy a szegénynegyed és a kórház, ahol a legsúlyosabb eseteket ápolták, nem esik messze a székhelyünktől.

– Úgy örülök, hogy végre véget ért! – jegyezte meg Luise. Robert, egy falat kenyérrel a szájában, egyetértően bólogatott, majd nagyot nyelt.

– Fontos nap a mai, Luise – váltott témát hirtelen. – Ha minden jól megy, új idők következnek a vállalkozás életében.

– Nagyon magabiztosnak tűnsz az egyezséggel kapcsolatban, apám.

– Talán biztosra nem vehetjük a sikert, de örülök, hogy legalább a tárgyalásra sor kerül. Ez egy nagyon lényeges első lépés, én pedig szeretném, ha te is jelen lennél.

– A tárgyaláson? – Luise meglepetésében túlságosan gyorsan nyelte le a falatot, és köhögni kezdett.

– Mindenképpen. A készleteket, az exportot és az importot kitűnően ismered, jobban, mint bárki más a cégnél. Már nem is tudom, mihez kezdenék nélküled.

A lány a dicséret hallatán boldogan elmosolyodott. Pontosan ez tükrözte legjobban a helyzetet: naprakész volt mindenben, ami a vállalkozást érintette. Jól ismerte a vevőket, tudta, mennyi kávét és kakaót szoktak venni, és képes volt hibátlanul megsaccolni, mikor jelentkeznek majd az újabb szállítmányért. Ennélfogva könnyedén meg tudta tervezni, mekkora mennyiségű árut mikorra kell felhalmozni ahhoz, hogy a raktárkészlet mindig teljes legyen. De eddig a pillanatig még csak az árubeszerzésben vették hasznát, valamint kiderült, hogy mindössze tizenkilenc éves kora ellenére rendkívül ügyes kereskedő. Jól ismerte az árakat, és nem esett nehezére kitalálni, mire vágynak a vevők.

Csak kezdetben zavarta a vásárlókat, hogy nő. Aztán nagyon hamar rájöttek, ha a Peter Hansen és Fiai Kávékereskedés, alapítva 1850-ben nevű céggel szeretnének üzletet kötni, akkor Luise Hansentől vásárolnak, vagy kénytelenek üres kézzel távozni. Eddig még egyikük sem tiltakozott. Hiszen lényegében mindannyian szerették volna eladni a portékájukat, és jól járni. Csak egy dolog számított: mennyi pénz van a kasszában.

De tárgyalni – nos, az egészen más feladat volt. Részben azért, mert egy nagy céggel akartak együttműködni. Ám leginkább az volt az oka, hogy Wilhelm Petersennel kapcsolatba lépni, és vele tárgyalásokat folytatni, az egyáltalán nem egyszerű. Ő volt többek között a két legnagyobb hamburgi kávéház, valamint Eckernfördében, Flensburgban, Husumban, Wismarban és Lübeckben található, további fióküzletek tulajdonosa. Petersen több alkalommal is üzletet kötött Luise néhai nagyapjával, de miután a Hansen Kávékereskedés öt éven át jelentős áruszállítási nehézségekkel küzdött, majd kénytelen volt rövid lejáratú kölcsönt felvenni, a vevők vesztesége is számottevőnek bizonyult. Most felcsillant a remény, hogy talán újra a vásárlóik között tudhatják Petersent, és ez rengeteget jelentett a Hansen Kávékereskedés számára. Nemcsak a forgalom miatt, hanem a család kilátásainak szempontjából is, tekintve, hogy évek óta fáradságos munkával igyekeztek újra stabil jövőt biztosítani a Hanseneknek. Egy szerződés Wilhelm Petersennel lehetőséget biztosítana, hogy egyszer újból felvirágozhasson, sikeres legyen a cég, akár a régi szép időkben. Ráadásul ez jó és stabil pénzügyi alapot teremthetne számukra, amelyre minden helyzetben támaszkodhatnak.

– Tényleg nem hiszem, hogy képes lennék rá – pillantott az apjára Luise. – Wilhelm Petersen a nagyapám lehetne, biztosan nem engedné, hogy én vezessem a tárgyalásokat.

– Erre nem is lesz szükség – felelte Robert –, elég, ha jelen vagy. Gyakran megfigyeltem, hogy amilyen bájosan és kedvesen viselkedsz, az bizony hatással van a férfiakra, és emiatt velem is rugalmasabbak. Az öreg Petersennél pedig mindent be kell vetnünk, amit csak tudunk.

– Tehát ezért akarod, hogy ott legyek – mosolyodott el Luise.

– Nem haragszol érte?

– Miért tenném? Csak remélni tudom, hogy sikerül a terved. Ha megnyerjük Petersent, és akár kis mennyiségben, de hajlandó vásárolni tőlünk, az úgy megemeli az ázsiónkat, hogy alig győzzük majd teljesíteni a megrendeléseket. Talán még azt is fontolóra vehetjük, hogy új beszerzési forrásokat keresünk.

– Ez az én Luisém! – jelentette ki Robert büszkén.

– Gondolod, hogy a Kamerunból érkező szállítmány elegendő lesz?

– Remélem, nem – vágta rá az apja vigyorogva. – Ugyanis már nagyjából egy éve szeretnék további földeket vásárolni, hogy az ültetvény terjeszkedni tudjon.

– Van pénzünk erre?

– Igen, ha továbbra is számíthatunk a bank támogatására. Pár nappal ezelőtt beszéltem Palm bankigazgatóval, és megemlítettem neki a terveinket. Le volt nyűgözve, és teljes együttműködéséről biztosított. – Robert elgondolkodott, majd megcsóválta a fejét. – Ha arra gondolok, milyen szörnyű helyzetben voltunk négy évvel ezelőtt, alig tudom elhinni, hogy most itt tartunk. Akkor mindent egy lapra tettünk fel, de a bátorságunk elnyerte jutalmát. – Elégedetten emelte fel a kávéscsészét, és belekortyolt a forró italba.

– Nagy árat is fizettünk érte – csúszott ki Luise száján, de rögtön megbánta a szavait. – Bocsáss meg, kérlek – tette hozzá gyorsan –, ezt nem kellett volna mondanom.

– Nem volt mindig könnyű, ez igaz – komorodott el az apja. – De a legjobbat hoztuk ki a helyzetből, Luise. Ez áldozatokkal is járt, valóban, viszont az üzleti céljainkat elértük, sőt, túl is szárnyaltuk. A boldog életnek pedig ez az alapja. Ahogy a nagyapád mondta mindig: a pénz önmagában nem boldogít, de a hiánya egészen biztosan boldogtalanná tesz.

– Igen, emlékszem, milyen gyakran emlegette ezt – vigyorodott el a lány. – Tényleg nagyon hiányzik.

– Nekem is. De biztos vagyok abban, hogy büszke lenne arra, amink van. Ő aztán ízig-vérig kereskedő volt, és amit az utóbbi években elértünk, az nagy büszkeséggel töltené el.

Luise egy pillanatig elmerengett, mi mindent áldozott fel ő ezért a sikerért. Tudta, hogy az apja nem szívesen beszél erről, és félt, hogy feldühíti, de képtelen volt uralkodni magán.

– Kérdezhetek valamit, apám?

– Persze.

– Akkor is, ha anyáról van szó? – tette hozzá kissé tétován.

Robert újra a szájához emelte a csészét.

– Kérdezz! – mondta, de a vonásai rögtön megkeményedtek, és ebből egyértelműen kiderült, ez a téma mennyire kellemetlen a számára.

– Hallottál róla valamit?

– Pár hónappal ezelőtt, igen.

– Tényleg? – nézett rá Luise kissé meghökkenve. – Miért nem mesélted el?

– Mert nem volt túl vidám beszélgetés.

– Megkérdezhetem, miről volt szó? – bökte ki a lány lehajtott fejjel. Számított az apja válaszára, mégis reménykedett, hogy ezúttal másként felel.

– Pénzről – válaszolta Robert tömören.

– Értem – Luise felsóhajtott. Pontosan erre számított. – Rólam is kérdezett? – Érezte, hogy szinte elakad a lélegzete, és kétségbeesetten küzdött a könnyei ellen.

– Természetesen – vágta rá az apja buzgón. – Ez magától értetődik. Pontosan tudni akarta, hogy megy a sorod, mivel foglalkozol. És persze, hogy boldog vagy-e.

– Köszönöm a kegyes hazugságot, apám. De nincs rá szükség. Egyáltalán nem érdeklődött irántam, igaz?

Most Robert nem tudta állni a gyermeke pillantását. Inkább a tányérjára meredt.

– Tudod, tényleg egészen rövid beszélgetés volt. Vitatkoztunk, és ha rajta múlik, jó darabig eltartott volna még, de én rövidre zártam, és gyorsan véget vetettem a társalgásnak.

– Jól van ez így, apám. Már tudom, hogy semmit sem jelentek neki. Valószínűleg sosem volt másként, akkor sem, amikor egy család voltunk.

Robert szíve majd megszakadt a lánya szavai hallatán. Szívesen ellentmondott volna, de nem akart tovább hazudni.

– Ha nem bánod, inkább nem beszélnék erről.

– Igen, nagyon is egyetértek. – Luise belekortyolt a forró csokoládéjába, ami időközben már kihűlt.

A következő pillanatban kopogást hallottak, majd Anna sietett be az étkezőbe. A kezében tartott ezüsttálcán egyetlen főtt tojás árválkodott. Roberthez lépett, és elétette az ételt.

– Köszönöm, Anna.

– Jó étvágyat, kegyelmes uram!

Robert feltörte a tojást, és jóízűen enni kezdett, miközben nagyokat harapott a kenyeréből. Luise már befejezte a reggelit, amikor megérkezett az étkezőasztalhoz a nagynénje, Vera és a leánya, Frederike, ők szintén a házban laktak.

– Jó reggelt! – mondták szinte egyszerre, Luise és Robert pedig barátságosan viszonozták az üdvözlést. Miután mind helyet foglaltak, Vera a sógora felé fordult:

– Robert, beszélhetnék veled ma este, miután hazajöttél az irodából?

– Természetesen. Miről lenne szó?

– Richardról – felelte Vera gyorsan. – De ha lehet, négyszemközt szeretném megtárgyalni a dolgot.

– Rendben. Ám sajnos nem tudom, mikor érek haza, mert ma jön hozzánk Wilhelm Petersen.

– Wilhelm Petersen? – visszhangozta Vera.

Újra kopogtak, majd Anna behozta Vera és Frederike teáját. Amíg el nem hagyta a szobát, senki sem szólalt meg.

– Nem gondoltam volna, hogy Wilhelm Petersen még egyszer hajlandó lesz üzletet kötni velünk – vette fel Vera újra a beszélgetés fonalát.

– Nem kevés fáradságomba került, hogy meggyőzzem, beszéljen meg velünk egy találkozót – vallotta be a sógora. – Tény, hogy hónapokig tartott, amíg beleegyezett egy telefonhívásba, de ma végre eljutottunk idáig. El kell ismernem, kicsit ideges vagyok.

– Már az is kisebb csoda, hogy ezt sikerült elérned, Robert.

– Még semmi sem biztos – szögezte le Robert. – Ez egyelőre csak egy kötetlen találkozó, ahol megismertetem vele a szolgáltatásainkat. Egyáltalán nem biztos, hogy végül megállapodás lesz belőle.

– Szerintem a siker abban a pillanatban garantált, amint átlépi az iroda küszöbét – makacskodott Vera. – Igazán, Robert, nagyon büszke lehetsz magadra.

– Köszönöm a dicséretet, kedves sógornőm – hajolt meg ültében Robert. – Mindenesetre Luise is ott lesz. Szorítsatok nekünk!

– Luise? – nézett az unokahúgára Vera csodálkozva. – Ez aztán valami! – mondta, miközben a saját lányához fordult. – Látod, Frederike, a nők is elérhetnek bármit, ha tesznek érte.

Frederike hangosan felsóhajtott, majd könnyek gyűltek a szemébe.

– Neked nem kell a vállalkozással foglalkoznod – folytatta az anyja. – De ha folyton csak a villában gubbasztasz, ismerkedni sincs lehetőséged, egyéb terveket szőni pedig még annyira sem. Végtére is nem töltheted az egész életed ebben a házban. Az semmi jóra nem vezetne.

Luise, aki pontosan tudta, hogy Frederike legszívesebben rajzolással tölti az idejét, közbeszólt:

– Nincs kedved velünk jönni az irodába holnap reggel, Frederike? Át kell néznem a raktárkészletet, és jól jönne a segítséged.

Frederike hálás pillantást vetett az unokatestvérére. Luise gyakran magával hívta az irodába, ahol legalább nyugta lehetett az édesanyjától. Persze semmi hasznosat nem csinált ott, csak üldögélt az ablaknál, és az Alster folyóról vagy a kereskedőházakról készített rajzokat.

– Szívesen veled megyek – felelte.

– Köszönöm – mosolygott rá Luise. – Úgy biztos gyorsabban végzünk.

– Nos, hölgyeim – emelkedett fel Robert –, ha megbocsátanak…

– Még gyorsan le kell hoznom valamit odafentről, de aztán máris indulhatunk – pattant fel Luise is.

– Helyes – felelte az apja. – Nektek pedig legyen szép napotok! – fordult a sógornője és az unokahúga felé. Ahogy elhagyták a szobát, előreengedte Luisét, és figyelte, ahogy a lány szélsebesen felrohan a lépcsőn. – Az ifjú hölgyek nem szoktak rohanni! – kiáltott utána.

– Az idősek sem! – vágott vissza a lány pimaszul, amint felért az emeletre, és elszáguldott a szobája felé.

Robertből kitört a nevetés, és megrázta a fejét. Teljes szívéből szerette a kisebbik lányát, és élvezte derűs fesztelenségét. Egy ifjú hölgyhöz képest minden bizonnyal valóban túl magabiztos és független volt, Robert pedig előre látta, milyen sok gondot okoz majd, amikor a kezét kell nyújtania egy alkalmas kérőnek. Végül persze annak ellenére így kell lennie, hogy Luise az idők folyamán egyértelműen megtalálta a helyét a vállalkozásnál. Robert néha félt, hogy túl hosszú ideig engedte a lányát maga mellett dolgozni, mára pedig minden kétséget kizáróan a legértékesebb munkatársa lett. Ez viszont nem a legmegfelelőbb szerep egy jó házból való leány számára. Apaként az ő feladata volt, hogy megfelelő anyagi körülményekkel rendelkező vőlegényt találjon a lányának, aki idővel a cégben is méltó pozíciót foglalhat el. Robert ezt nem csupán szükségesnek, hanem egyenesen életbevágónak tartotta, ugyanis biztos akart lenni abban, hogy a vállalkozás Karl vagy az ő halála után is a család kezében marad – még akkor is, ha az irányítója nem a Hansen nevet viseli.

– Mindjárt megyek! – hallotta Luise hangját, mielőtt megpillantotta volna. Nem szólt rá, nem emlékeztette, hogy a jól nevelt ifjú hölgyek nem kiabálnak át az egész házon. Néha úgy érezte, rettentő teher nehezedik a vállára; mintha ő lett volna a gyermeke édesanyja is, akinek megfelelő nevelést kell biztosítania a számára. De miután Luise és ő Kamerunba utazott, a felesége, Elisabeth pedig viszonyt kezdett a fivérével, Georggal, vagyis az elképzelhető legaljasabb módon hátba támadta, Robert egyszerűen kidobta a házból. Az öccsével, Karllal úgy döntött, kiszorítják a cégből Georgot, így most már csak két Hansen fiún múlt az üzlet fennmaradása.

Nem volt könnyű véglegesen megszakítani a kapcsolatot a bátyjukkal, ráadásul Robert meg volt győződve arról, hogy a kialakult helyzetért főként Elisabeth a felelős. Az asszony hiányával sokkal könnyebben megbirkózott, még úgy is, hogy a szakítás révén a lányait megfosztotta az édesanyjuktól.

Ennek ellenére az idősebb lánya, Martha szépen haladt a neki kijelölt úton. Már majdnem két esztendeje egy vagyonos szeszkereskedő, Ludwig Ahrendsen felesége volt. Egy éve Martha életet adott egy gyönyörű kisfiúnak, a kis Eduardnak, aki szépen növekedett. Martha személy szerint úgy érezte, tökéletesen kiteljesedik abban, hogy feleség és anya. Elégedett volt a rá nehezedő felelősség mértékével, és erejéhez mérten támogatta a férjét. Gyakran meghívták a házukba a férfi üzleti partnereit, ilyenkor Martha elegáns vacsorákat rendezett, és otthonosan mozgott a társasági életben is. Igen, Robert igazán büszke lehetett volna a nagyobbik lányára – ám képtelen volt igazán átadni magát az érzésnek, Martha ugyanis napról napra egyre jobban emlékeztette őt a volt feleségére.

Luise viszont pontosan az ellentéte volt: egy az egyben az édesapja természetét örökölte. Robert tudta, hogy bár az apa-lánya kapcsolatnak kifejezetten jót tesz ez a hasonlóság, Luise társadalmi előmenetelének annál kevésbé. Igazság szerint mindeddig szinte maga előtt is titkolta, hogy hamarosan el kell engednie őt, miközben tisztában volt azzal, hogy eljött az idő. – A lány ez év decemberben már a huszadik születésnapját ünnepli. Meg kell hát történnie. Robertnek azonban fogalma sem volt, hogyan vezesse ezt elő Luisének, ez ráadásul a lánya üzleti karrierjének a végét jelenti majd.

– Mehetünk? – kérdezte Luise, miközben vidáman ugrált lefelé a lépcsőfokokon. Az apjának már a nyelve hegyén volt a megjegyzés, mely szerint ez aztán végképp nem illendő dolog, de visszanyelte a szavakat.

– Igen – felelte inkább kurtán, majd az aktatáskájáért nyúlt, amely egy kis szekrényen feküdt a folyosón. Az ajtóhoz lépett, előreengedte a lányát.

A kocsi már készen állt. Luise igen szívélyesen üdvözölte Hugót, aki kinyitotta a fülke ajtaját, majd felé nyújtotta a kezét, hogy kényelmesen felszállhasson. Aztán Robert is helyet foglalt, Hugo pedig csettintett a lovaknak, és felpattant a bakra.

A villától az irodáig nagyjából húsz percig tartott az út, és Luise minden egyes pillanatot élvezett. Örült, hogy az apjával töltheti ezt az időt, és végre beszélgethetnek, amire a napi rohanásban nem sok lehetőség adódott. Hiába dolgoztak együtt, mindketten olyan elfoglaltak voltak, hogy csupán a szállítmányokról, a raktárkészletről, a számlákról, az áru be- és kiáramlásáról volt esélyük tárgyalni. Nem mintha bánta volna ezt. Szeretett a cégnél dolgozni. Csak így volt képes ugyanis kicsit lecsendesíteni a szüntelenül Kamerun körül keringő gondolatait. Ez pedig megkönnyebbüléssel töltötte el.

Már három év telt el, amióta az apjával visszatértek Afrikából, ám bárhogy próbált is felejteni, nem telt el úgy nap, hogy ne hiányzott volna neki Kamerun, és főleg az ottaniak. Különösen egyvalaki. Bár mélyen csalódott benne, képtelen volt kiverni a fejéből Hamzát. A férfit, akibe egykor olyan halálosan beleszeretett, és aki darabokra törte a szívét. Mindent feladott volna érte, ám ő másként döntött: úgy tervezték, együtt szöknek meg az angol kolóniákra, de Hamza nem jött el a találkozóra. Luisének még a Hamburgban töltött évek után is elszorult a torka, ha eszébe jutott az a nap. Szomorúan felsóhajtott.

– Bár tudnám, mi jár a fejedben! – mosolygott rá az apja.

– Én… csak Petersen jutott eszembe – hazudta Luise gyorsan.

– Ne aggódj! Ha nem sikerül újra üzletet kötnünk vele, akkor nem sikerül. Legalább megpróbáltuk.

– Csak remélem, hogy nem rajtam múlik majd, ha nem járunk sikerrel.

– Ezt az eshetőséget gyakorlatilag kizárhatjuk. – Robert mosolya még szélesebb lett. – Fogadni mernék, hogy Petersen gyakorlatilag már döntött. Csak azért jön el, hogy a tudtunkra adja az elhatározását, és igazolja a gyanúmat, mely szerint a jövőben sem kíván üzleti kapcsolatba kerülni velünk. Vagy éppen ellenkezőleg: már tudja, hogy nemsokára újra együtt dolgozunk, csak egy kicsit ki akar fárasztani minket.

– Honnan tudod? Mármint miért vagy olyan biztos abban, hogy már döntött?

– Sokat tanultam az életem során, Luise, különösen, amióta a nagyapád már nem él. Ha adhatok egy tanácsot: figyeld azokat, akiket csodálsz! Ha nálad okosabbal beszélgetsz, mindig vigyél magaddal egy apróságot a mondandójából, aztán igyekezz felülmúlni!

– Arra gondolsz, hogy utánozzam őket?

– A szó legjobb értelmében, igen.

– Hm. – Luise mélyen elgondolkodott. Így még sosem közelítette meg a dolgokat, és valamiért kételkedett abban, hogy az ő számára is ez lenne a megfelelő út. – De ha mindig csak másoktól lesek el valamit, attól még önmagam maradok?

– Okos kérdés, kicsikém. Hadd hozzak egy példát! Ahogy most ott ülsz, nagyon emlékeztetsz engem a nagyanyádra. A tartásod miatt, azt hiszem.

– Igen, igazad van. A nagyi mindig figyelmeztetett, hogy húzzam ki magam.

– Na, látod. Nagyanyádnak különösen szép tartása volt. Egyébként anyádnak is – fűzte hozzá Robert. – Te pedig semmi mást nem tettél, mint ellested tőlük, igaz?

– Igen, azt hiszem.

– Én meg gyakran figyeltem, ahogy az apám az üzleti partnereivel tárgyal: hogy milyen szavakat használ, vagy miképp reagál, amikor egy beszélgetés nem az elképzelései szerint alakul. Nagyon sokszor láttam őt ilyen helyzetben, tudod? Szokása volt, hogy összeszorította a száját, ha mélyen belegondolt valamibe, vagy esetleg feldühítették. Mindig nagyon figyelmesen hallgatta a partnerét, és általában csak a szemöldökét vonta fel válaszul.

– Ezt te is csinálod – jött rá Luise.

– Pontosan, időközben én is felvettem ezt a szokást. De ez nem csak a mimikáról szól: megfigyeltem, hogyan viselkednek a partnereim, amikor szembeszállnak velem, ezért egy ideje már képes vagyok elég jól megsaccolni, hogyan is alakul majd egy beszélgetés, vagy egyezségre jutunk-e a végén. Megtanultam pontosan meghatározni, mit várok el az ellenfelemtől, és mit akarok elérni. Megérzem, mikor fordul komolyra a beszélgetés, és a szükséges tisztelettel viszonyulunk-e egymáshoz. Akkor rögtön az üzletre terelem a szót, azután pár perc alatt meg tudom tippelni, lesz-e egyezség, vagy sem. Még ha ezt követően óráig beszélgetünk is, az álláspontom már nagyon ritkán változik.

– De hát olyan sok dolgod van mindig. Miért vesztegetsz el ennyi időt, ha sokkal rövidebb idő alatt elérhetnéd, amit akarsz?

– Azért, hogy tanuljak. Mindenkitől, akivel találkozol, tanulhatsz valamit – magyarázta a férfi. – Ha mást nem, azt, hogy mit ne tegyél. Bár az azért ritkán esik meg. – Egy pillanatig a kocsi padlójára meredt, majd újra felpillantott. – Nagyjából öt éve, nem sokkal nagyapád halála után szinte senki nem akart üzletet kötni velünk – mesélte, és látszott, hogy elborítják az emlékek. – Kisebb csoda volt, hogy a bank nem vonta meg tőlünk a bizalmat. Senki sem volt kíváncsi többé a cégünkre, a szemükben magabiztosságot, sőt, olykor némi gőgöt is láttam, de egyvalamiben egyetértettek, és ez az arcukon tükröződött. Elzárkóztak tőlünk. Kivétel nélkül ezt láttam, ha rájuk néztem, Luise. Engem pedig pontosan ez tüzelt fel. Versenyre keltem velük, és ezzel némelyiküket alaposan megleptem. Tükröt tartottam eléjük. Ha arrogánsak voltak, én is az voltam. Ha szívélyesek voltak, de elutasítók, magam is így viszonyultam hozzájuk. Az üzlet mindig a bizalmon alapul, a bizalomépítéshez pedig mindössze egyetlen nagyon egyszerű, de fontos dolog kell: az ellenfeleid tükrében lásd magad. Akkor felismerik magukat benned, és rögtön bizalom ébred irántad.

– Tényleg ilyen egyszerű volna?

– Igen, Luisém. Ennyi kell, és persze mindig legyen valamid, amit meg akarnak szerezni.

Luise elmosolyodott.

– Attól félek, ennek érdekében adjuk mi meg a vásárlóinknak azt, amit akarnak.

– Te pontosan ezt teszed, ráadásul nagyon jól.

A kocsi megállt, Luise pedig felpillantott az ablakokra. Meglepte, hogy máris odaértek; a húsz perc, mintha csupán egyetlen pillanat lett volna, és pontosan ezért élvezte annyira az apjával töltött időt. Ráadásul ilyenkor úgy érezte, némileg ő is részesül a férfi ösztönös üzleti tehetségéből.

Hugo kinyitotta a fülke ajtaját, és a kezét nyújtotta. Luise mosolyogva megköszönte a segítségét, majd a kocsi mellett állva megvárta, amíg az apja is kiszáll. Robert elbúcsúzott Hugótól, és meghagyta neki, hogy öt órára jöjjön értük. Általában nem készültek el addigra, így a kocsis kénytelen volt az épület előtt várakozni, de a hosszú évek alatt hozzászokott ehhez.

Hugo már Robert apja, Peter Hansen idejében is a család szolgálatában állt. Hűséges, megbízható ember volt, akire bármikor támaszkodhattak, csupán egy kicsit komótosabbá vált az idők során, és Robert tartott tőle, hogy már nem sokáig képes ellátni a feladatait. Ráadásul a birtok körüli teendők nagy része is az ő vállán nyugodott. Robert úgy vélte, hogy a férfinak, akinek a korát nagyjából hatvan évre becsülte, ez is nehézséget okoz majd a jövőben. Ezért már az előző tavasszal, amikor a család anyagi helyzete végre valóban stabilabbá vált, felvett egy másik alkalmazottat, aki Hugo keze alá dolgozott a kertben és a birtokon. Jó munkás volt, amíg akadt, aki nógatja, ehhez pedig Hugo mindenkinél jobban értett. Robert remélte, hogy a fiatalabb férfi alkalmazásával ez a gond legalább a következő pár évre megoldódik. Hogy mennyi ideig marad fenn az egyensúly, azt jelenleg nem tudta volna megmondani, csupán abban bízott, hogy egy darabig még nem kell nehéz döntést hoznia.

– Viszontlátásra, Hugo! – búcsúzott Luise is. – Legyen szép napja!

– Önnek is csodás napot kívánok, Luise kisasszony! – felelte a kocsis atyáskodóan meleg hangon, majd megérintette a kalapját, és kisebb nehézségek árán újra helyet foglalt a bakon. Csettintett a lovaknak, Luise és az apja pedig belépett a vörösre festett épületbe, amelynek homlokzatán a Peter Hansen és Fiai Kávékereskedés, alapítva 1850-ben felirat állt.

Miután Georgot eltakarították a cégtől, Robert elfoglalta a férfi első emeleti irodáját. A hatalmas ablakokkal rendelkező sarokiroda világos és barátságos helyiség volt. Luise saját irodát kapott három ajtóval odébb, és ezért nem is lehetett volna hálásabb. Nem szerette, ha munka közben zavarják, és örült, amikor a szállítási és rendelési listákat az íróasztalánál ülve készíthette elő, és a többi feladatát is teljes nyugalomban végezhette.

Azt remélte, egy nap megkapja az apja irodája melletti helyiséget, amely évek óta üresen állt. Ez volt a nagyapja székhelye, ő pedig nem sokkal ezelőtt döbbent rá, hogy szívesen beköltözne oda. Nem mintha nagyra tartotta volna magát. Sosem hitte, hogy a hatalmas üzletember nyomdokaiba léphet. Egyszerűen csak szeretett volna még többet tanulni az apjától, és persze Karl bácsikája mellett dolgozni, aki a vállalkozás bécsi kirendeltségét vezette. Szilárdan kitartott amellett, hogy a Hansen család tagjaként hozzá akar járulni a cég további növekedéséhez és fejlődéséhez. Hiszen egy nap az összes felelősség az ő vállán nyugszik majd.

Természetesen ott volt még az unokatestvére, Richard is, aki jelenleg jogtudományokat hallgatott a Heidelbergi Egyetemen, de Luise kételkedett abban, hogy a fiúnak komolyan szándékában áll átvenni a céget. És titokban attól sem tudott eltekinteni, hogy Richard Georg bácsi fia, aki évekkel ezelőtt elveszítette a részesedését a cégben. Luise nem ismerte ki magát a jog útvesztőjében, de Karl bácsi egyik hamburgi látogatása alkalmával kihallgatott egy beszélgetést arról, hogyan biztosítják majd a továbbiakban Roberttel Vera és a gyerekek ellátását. Persze valójában Georg bácsi dolga lett volna eltartani a családját, ám miután kénytelen volt a vállalkozásból távozni, erre nem sok esélye maradt. Amennyire Luise tudta, több év alatt sem sikerült talpra állnia, bár a fellendülés amúgy sem tartott volna sokáig, mivel ki kellett elégítenie Luise anyjának luxusigényeit is. Pedig a házasságtörésük alapjaiban járult hozzá a család szétszakadásához.

Luisét némi bűntudattal töltötte el, hogy ilyen kritikusan gondolkodik Richardról és a cég jövőbeni irányításával kapcsolatos lehetséges ambícióiról. Hiszen ez egyben azt is jelentené, hogy az unokanővére, Frederike és a nagynénje, Vera is támasz nélkül marad. De Richard ellen sajnos egyéb kifogása is volt: sosem alakult igazán jól a kapcsolatuk. Richard még mindig csupán bosszantó gyermekként tekintett rá, bár csak három évvel volt idősebb nála, és igazán benőhetett volna már a feje lágya.

– Jó reggelt, Hansen úr és Hansen kisasszony!

– Jó reggelt, Schreiber kisasszony! – üdvözölte Robert a titkárnőt udvariasan, és odanyújtotta neki a kabátját, amit a hölgy a szekrénybe akasztott. – Keresett valaki?

– Igen, amint megérkeztem – felelte Schreiber kisasszony. – Wilhelm Petersen úr titkárnője telefonált.

Robert mélyen beszívta a levegőt. Luise részvéttel pillantott rá. Meglehet, hogy az üzletből semmi sem lesz.

– Elmondta, hogy Petersen úr egyik megbeszélése elmarad, ezért ő és a kísérete már dél körül ráérne, ha az önöknek megfelel. Azt ajánlotta, hogy egy étteremben találkozzanak.

– Igazán? – kiáltott fel Robert örömmel. – Nos, rendben. Kérem, hívja fel a titkárnőt, és mondja meg, hogy találkozunk a Zur Erholung étteremben, az Alster partján! Tizenkettő harminckor vagy egy órakor, ahogy Petersen úr szeretné – hajolt meg tréfásan.

– Megmondom – bólintott a hölgy kötelességtudóan. – Szabad asztalt is foglalnom, amint kiderül az időpont?

– Igen, Schreiber kisasszony, tegye meg! Négy főre, kérem!

– Négyre? – kérdezett vissza Luise meglepetten.

– Igen – intett Robert gálánsan –, négyre.

– Ki jön még?

– Mi ketten, Petersen és a kísérője. Természetesen így is szeretném, ha ott lennél.

Luise az apjára pillantott. Úgy érezte, valamit titkol előle.

– Egy rövid pillanatig tényleg azt hittem, hogy Petersen felültetett minket – vallotta be Robert.

– Szeretnél mondani még valamit?

– Nem – vágta rá az apja röviden. – Inkább siessünk, hogy legalább a munka egy részét elvégezhessük ebédig!

Bólintott Schreiber kisasszony felé, majd eltűnt az irodájában. Luise megfordult, és a saját kis íróasztalához ment, ám nem tudott szabadulni a gondolattól, úgy érezte, az apja nem volt egészen őszinte hozzá. Vajon miért?

Egy darabig még töprengett ezen, ám hamarosan belefeledkezett az asztalán tornyosuló papírhalomba.

Előző nap érkezett egy hatalmas kakaóbabszállítmány, ám kávéból egyetlen szem sem. Kezébe vette a szállítólevelet, és lement a legalsó szinten lévő óriási, messze hátranyúló raktárhelyiségbe, amelynek nagyságát nem tudta volna megtippelni senki, aki csak kívülről látta az épületet.

Néhány munkás épp a kakaó- és kávébabbal töltött zsákokat válogatta szét, majd készítette elő arra, hogy továbbküldjék őket. Luise udvariasan köszöntötte őket, majd megkérte, hogy mutassák meg, mi érkezett az előző napi szállítmánnyal. A munkások rögtön naprakész információkkal szolgáltak, persze ez nem volt mindig így. A tiszteletért, amely éppúgy megillette őt, ahogy az apját, keményen meg kellett dolgoznia, ám mostanra a törékeny, szőke lány szava is meghatározóvá vált a raktárban, ahol a plafonig álltak a színültig töltött zsákok – ez a látvány pedig elégedettséggel töltötte el.

*

Schreiber kisasszony – aki még mindig nem tudott hozzászokni, hogy Hansen úr lánya, jóval fiatalabb kora ellenére is utasításokat adhat neki –, kisvártatva bejelentette, hogy Petersen úr a tizenkettő harmincas találkozó mellett döntött. Így hát Luise és Robert nem sokkal dél után útra kelt, és nagyjából tíz perccel a megbeszélt időpont előtt oda is ért az étteremhez.

Nagyon szép asztalt kaptak, csodás kilátással a folyóra. Csak pár elsuttogott szót mertek váltani, miközben Petersenre vártak. Amikor a férfi végre belépett a helyiségbe, Luise igyekezett hűen demonstrálni, milyen jól nevelt fiatal hölgy: a lehető legbájosabban és legszívélyesebben viselkedett, amikor Robert bemutatta őket egymásnak. Így némileg meg is felelt annak a képnek, amit az apja alakított ki vele kapcsolatban. A legszebb mosolyát öltötte magára – amely rögtön az ajkára fagyott, ahogy megpillantotta Petersen kíséretét.

Luise még csak látásból ismerte a férfi unokaöccsét, Hansot. A fiú húsz év körül járt, nyurga és taszítóan sápadt volt, mintha beteg lenne. Néhányszor már találkoztak különféle társasági eseményeken, amelyeken részt kellett vennie.

Egy nap ő lesz Wilhelm Petersen örököse, mert az öregnek nem voltak saját gyermekei. Amennyire Luise a nagyanyja elbeszéléseiből emlékezett, a férfinak volt egy lánya, aki azonban fiatalon meghalt, és a Petersen családban nem született több gyermek. Tehát Hansra várt a feladat, hogy egyszer majd a nagybátyja örökébe lépjen. Luise ki nem állhatta őt, és amikor csak lehetett, igyekezett távol tartani magát tőle.

Most az apja és Wilhelm Petersen után Hans felé fordult. Kényszeredetten üdvözölte, mire mindkét idősebb férfi szélesen elmosolyodott. Luise torka összeszorult az apja pillantásától: sejtette már, pontosan miféle „szoros kapcsolatot” képzelt el a két család között.

– Üljetek csak egymás mellé! – fordította meg Robert a két fiatal székét. – Így aztán beszélgethettek, ha az üzleti fecsegésünk túl unalmasnak bizonyulna.

Luise rábámult, és apró kínos nevetés röppent fel az ajkáról. Robert látta a lány szemében, hogy legszívesebben megfojtaná, ezért gyorsan Wilhelm Petersen felé fordult, és beszélgetésbe elegyedett vele. A lánya olyan dühös volt rá, hogy kis híján felpattant és elrohant, de természetesen nem tette. Tudta, mit várnak el tőle – bár legszívesebben világgá kiáltotta volna mélységes csalódottságát.

2. fejezet

– De hiszen ez egy görény!

– Kérlek, Luise, ne ilyen hangnemben! Különben is, még alig ismered.

– Apám, bármit agyaltatok is ki Petersennel, nem fog működni. Ha én vagyok az alkutok tárgya, ha az üzlet miatt akartok beáldozni… magam részéről úgy gondolom, a cégünk meglesz nélküle is – meredt az apjára Luise dühtől szikrázó szemmel.

– Luise, mégis mit gondolsz, kivel beszélsz? – háborodott fel Robert. – Úgy teszel, mintha kofa lennék, és el akarnálak adni a piacon – kiabálta haragtól vöröslő arccal.

Luise a kocsi padlójára meredt. Úton voltak hazafelé a villába.

– Kérlek, bocsáss meg! – Könnyek gyűltek a szemébe. – Csak annyira megrémültem… vagyis meglepődtem – javította ki magát azonnal –, amikor láttam, hogy Hans is vele van. – A lány nagyot nyelt. – Kérlek, apám, semmit sem akarok kezdeni azzal az emberrel!

– Már nagyon bánom, hogy ilyen sokáig hosszú pórázra engedtelek, Luise. Egyértelmű, hogy jobban hiányzik neked az anyai szigor, mint gondoltam. Nagyot csalódtam benned.

– Sajnálom. – Luise kipislogta a szeméből a könnyeket.

Egy darabig néma csendben ültek, a lány viszont nehezen viselte ezt a hallgatást. Olyan jó volt a kapcsolata az apjával, és most, mintha minden, ami reggel még ismerős volt, hirtelen egészen idegennek tetszene. Mi lehet a szándéka? Kételkedni kezdett abban, hogy képes olyan ügyesen kiszámítani a férfi viselkedését, ahogy idáig hitte.

Próbált úrrá lenni a feszültségén, és könnyedebb hangot megütni:

– De a megbeszélés Wilhelm Petersennel jól sikerült, nem? Mit gondolsz?

– Ez idáig nem kötelezte el magát – felelte Robert közönyösen. – De én bizakodó vagyok, és az is maradok.

– Annyira sajnálom, hogy csalódást okoztam. – A lány szemébe ismét könnyek gyűltek, és idegesen összepréselte az ujjait. – Egyszerűen csak… – A hangja elhalt.

– Csak… mi? – utánozta Robert bosszankodva a lánya hanglejtését.

– Kérlek, apám, hidd el, pontosan tudom, mi a szerepem és mit vártok el tőlem! De azt reméltem, egy nap majd találkozom egy férfival, aki társadalmi szempontból megfelelő, de csinos is, és talán vonzódni kezdek hozzá – rebegte, pedig nem mondott igazat. Valójában egy pillanatig sem hitte, hogy képes lehet romantikus érzéseket táplálni bárki iránt itt, Hamburgban, mert a lelke mélyén, a csalódás ellenére is tudta, hogy mindörökre egyvalakihez tartozik, ahhoz, akinek a szívét nyújtotta – Hamzához. És ez akkor sem változna meg, ha a világ legcsinosabb férfija sétálna be az iroda ajtaján, hogy feleségül kérje.

– Bizonyos szempontból megértelek – bólintott Robert. – Másfelől viszont… Luise, már tizenkilenc éves vagy, decemberben a húszat is betöltöd. A nővéred a te korodban férjes asszony volt, és már gyermeket is szült.

– De Frederike sem ment még férjhez, pedig ő egyidős Marthával – ellenkezett Luise.

– Az ő helyzete korántsem egyszerű, te is tudod, kislányom. A neve Hansen, de ő Georg lánya, aki nem részesül többé a cég jövedelméből. Persze egyáltalán nem helyes, hogy ez a gyermekére is visszaüt, de attól még ez a helyzet. Egy fiatal kérő számára, aki nem szeretne kimaradni a társasági életből, igencsak kockázatos kapcsolatba kerülni Frederikével.

– A mi helyzetünk sem az Marthával, tekintve, hogy az anyánk is érintett a dologban.

– Anyátok igen, de én nem. És én már üzletemberként letettem egy-két dolgot az asztalra, vagyis érdemes velem összeállni. Frederike csak az édesanyjára számíthat.

– Szóval akkor egyáltalán nem számít, ő kit szeretne maga mellé? – csúszott ki Luise száján, majd rögtön összepréselte az ajkát. Tudta, hogy jobb lett volna, ha csendben marad, de minden sejtje tiltakozott az igazságtalanság ellen, ami őt, Marthát és Frederikét sújtotta. Vagyis szigorúan véve ez a sors vár minden fiatal nőre – hiába szeretnének önálló életet, ha nem olyan szerencsések, hogy férfinak születtek.

– Luise, mi ütött beléd? – Robert kutatva nézett a lányára, és igyekezett kitalálni, mi játszódhat le benne.

– Á, semmi. – Luise reményvesztetten ismét a padlóra meredt.

Az apja az ablak felé fordította a tekintetét.

– Még a Georggal kapcsolatos nehéz helyzettől eltekintve sem tudom, hogyan akar bárkivel is megismerkedni, ha ki sem lép a villából. – Nagyot sóhajtott, és újra a lányára pillantott. – Elhiheted, hogy Vera és én sokat beszélgettünk erről. Több alkalommal is megpróbáltam elvégezni azt, ami az anyja feladata lett volna, ám Frederike egy pillanatra sem dugja ki az orrát a csigaházából, szóval nem könnyíti meg a dolgunkat. Még nem tudja, de éppen emiatt döntöttünk úgy, hogy rövidesen Karlhoz és Thereséhez költözik Bécsbe. Kérlek, ne említsd meg neki, az anyja dolga, hogy elmondja!

– Tehát elkülditek?

– Lehetőséget adunk neki az újrakezdésre valahol máshol, ahol nem ismerik az apja történetét – helyesbített Robert.

Luise nagyot nyelt. Csak nagy nehezen tudta elfojtani a nyelvére toluló visszavágást. Tudta, hogy ezzel még jobban feldühítené Robertet.