Herendi Kata – Szabó Eszter Judit

AZ OTTHON HIDEGE

Bántalmazó szülők felnőtt gyerekei

Herendi Kata és Szabó Eszter Judit
további könyve az Open Books gondozásában

20 önismereti kérdés és válasz

© Herendi Kata, 2024

© Szabó Eszter Judit, 2024

© Open Books, 2024

A kötet szakmai lektora
Brunner Zsanett Anna

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Kővári Bettina

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-375-1

TARTALOM

ELSŐ RÉSZ – A FELISMERÉS
(Herendi Kata)

Köszönetnyilvánítás

Előszó

1. Miért vagyok sz@rul?

2. Bántottak

3. „Én csak az életre nevellek”
A verbális bántalmazás

4. „Szedd már össze magad”
Az érzelmek érvénytelenítése

5. „Meleg ruha, hideg szív”
A gyermekkori érzelmi elhanyagolás

6. „Örülök, hogy még van kedved vigyorogni”
A passzív-agresszív megnyilvánulások

7. „Reggel elválunk, döntsd el, kivel akarsz maradni”
Az állandó bizonytalanság

8. „Tedd, amit mondok, vagy nem szeretlek többé”
Az érzelmi zsarolás

9. „Ez is a te hibád”
A bűnbakképzés

10. Bántottak, bántottál, bántották
Hogyan tovább?

Zárszó

MÁSODIK RÉSZ – SZEMBENÉZÉS ÉS FELDOLGOZÁS
(Szabó Eszter Judit)

Köszönetnyilvánítás

„Miért csinálod ezt?” – Előszó helyett

11. „Mi történt velem?”
A felismeréstől a szembenézésig

12. „Mindig ugyanúgy?”
Párkapcsolati választások és elakadások I.

13. „Mindig ugyanúgy?”
Párkapcsolati választások és elakadások II.

14. „Mi lesz, ha baj lesz?”
A félelemtől a nyugalomig

15. „Mikor leszek ezen túl?”
A gyógyulástól a belső békéig

16. „Elég volt!”
A bántalmazás társadalmi beágyazottsága

17. „Nem jutott eszembe, hogy vannak érzések”
Miért nehéz érezni?

18. „Kezdhetek folytatódni”
Bántalmazott gyerekből bátorító szülő

19. „Ahogy volt, úgy volt”
Veszteségfeldolgozás és megbocsátás

20. „Miért nem tudom elhinni…?”
A szégyentől az önbecsülésig

Könyvajánló

További hasznos információk és linkek

Jegyzetek

HERENDI KATA

Első rész

A FELISMERÉS

„A világegyetem nem atomokból,
hanem történetekből áll.”[1]

MURIEL RUKEYSER

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm a könyvben szereplő öt embernek, hogy engedélyt kaphattam tőlük a történetük megosztására, és így életre keltették e kötet néhány számomra különösen fontos részét. Tisztelettel és szeretettel gondolok rájuk, illetve a gyógyulás felé megtett útjukra. Hálás vagyok, hogy egy szakaszon én is kísérhettem őket.

A nevüket és a történetük részleteit természetesen megváltoztattuk, hogy ne legyenek felismerhetők. A valósággal való bárminemű egyezés a véletlen műve; a valódi személyazonosságukat kizárólag ők és én ismerjük.

Herendi Kata

ELŐSZÓ

Azt hiszem, valahol mélyen már az első pillanattól tudtuk, hogy a bántalmazásról akarunk írni. Először mégis valahogy fordítva fogunk hozzá: gyűlnek az ötletek, táblázatok, fejezetcímek arról, miként tarthatunk határokat, hogyan érdemes kommunikálni, az érzelmeinkhez kapcsolódni. Aztán hirtelen rájövünk, hogy valójában nem ez az érdekes. A hogyanokkal mindenki tisztában van. A kérdés, amire meg kell találnunk a választ, igazából mindig az: oké, de nekem ez miért nem megy?

Különös érzés, amikor mindennél jobban szeretnél megírni egy könyvet, amiről azt gondolod: bárcsak soha senkinek ne kellene elolvasnia. Bárcsak mindenki biztonságban, szeretetben nőhetne fel, hogy soha ne kelljen a saját értékességében kételkednie, soha ne féljen bízni, bátran és szabadon ölelje magához a világot és benne önmagát.

De ha már ez a vágyam nem teljesülhet, azt kívánom, jusson el ez a kötet mindenkihez, aki valaha megtapasztalta, milyen, amikor azok bántják, akiket mindennél jobban szeret.

Mindannyian ott voltak velem, mialatt ezt a könyvet írtam. Nem vagyunk egyedül. Soha nem is voltunk.

Én magam. A családom. A klienseim. A diákjaim. Barátok, ismerősök. Van, aki a létezésnek már egy másik síkján.

Róluk, nekik, értük szól minden sor.

Ha ennek egyszer vége lesz, újra megtanulunk élni.

1.
MIÉRT VAGYOK SZ@RUL?

Sokan vagyunk, akik egyszerűen nem vagyunk jól.

Nem alszunk eleget. Vagy épp ellenkezőleg, rengeteget alszunk, mintha soha nem lenne elég, hogy végre ne legyünk folyton kimerültek. Hiába határozzuk el, hogy mostantól nem hajszoljuk magunkat a munkával és a különféle tennivalókkal, valahogy újra és újra megtelik a naptár, és azon kapjuk magunkat, hogy már megint egy percünk sem jutott magunkra, és arra, amit szívesen csinálnánk. De igaz is, mi lenne az? Annyi mindent kellene, hogy amikor mégis akadna egy kis időnk, inkább belesüppedünk a kanapéba, és céltalanul nyomkodjuk a telefont vagy nézzük a tévét.

Mintha mindig ugyanazokat a köröket futnánk. Mintha senki nem venné észre, hogy kétségbeesett szükségünk lenne pár jó szóra, egy ölelésre, és arra, hogy valaki azt mondja: „Ne félj, én értem. Megértem.”

Olyan jó lenne elmondani, kimondani, megmagyarázni… De nem jönnek a szavak, hiszen magunknak sem tudjuk megfogalmazni, mire lenne szükségünk. Amikor megszólalunk, sokszor mintha más beszélne helyettünk, és azt mondaná, amit (szerintünk) kell, amit a világ (szerintünk) hallani akar, nem pedig a valódi igazságot.

Az igazság az, hogy sokan azért nem vagyunk jól, mert bántalmazó vagy bántalmazott szülők bántalmazott gyerekeiként nőttünk fel.

Életünk egyik legnehezebb igazsága ez, aminek a kimondásában több dolog is gátolhat. Az egyik például az, hogy a bántalmazásról bennünk élő kép egy sötét, gonosz figuraként rajzolja elénk a bántalmazót, és ezt képtelenek vagyunk összeegyeztetni azoknak az embereknek a képével, akik a gyerekkorunk legfontosabb szereplői voltak.

Napjainkban már bátrabban beszélünk a felnövéstörténetünk esetleges hiányosságairól. Arról, hogy mit csinálhattak volna másképp, talán jobban is a szüleink. Néhány generációval ezelőtt ez jobbára elképzelhetetlen volt: a szülővel szembeni egyetlen, társadalmilag elfogadott és megerősített érzés a hála volt, bármilyen kritika megfogalmazásának pedig a lehetősége is kizárt. Ezért van az, hogy sokan csak felnőttként szembesülünk azzal, hogy a szüleink is olyan otthonokban, családokban nőttek fel, amelyek fizikai vagy érzelmi szempontból nem voltak biztonságosak.

Önmagában az, hogy valaki ilyen közegben nevelkedik, nem jelenti feltétlenül, hogy biztosan továbbviszi a gyerekkorban tanult mintákat, akarva-akaratlanul újra megteremtve a számára ismerős, ám a pszichológiai biztonságban szegény környezetet. Az azonban, ha nem volt lehetősége felismerni, kimondani, kezelni, valamint gyógyítani a korai életéveiben őt érő hatásokat, már sokkal valószínűbbé teszi, hogy – akár öntudatlanul is – követ majd szülői szerepben ártalmasnak tekinthető viselkedésmintákat.

Láthatatlan sebek

Az ártalmas gyermekkori tapasztalatok (adverse childhood experiences – ACE) magukba foglalják az érzelmi, a fizikai és a szexuális bántalmazást, az érzelmi és a fizikai elhanyagolást, illetve az egyéb, úgynevezett családi diszfunkciókat, ilyen például a szenvedélybetegséggel vagy mentális zavarral küzdő családtag jelenléte. Az ártalmas tapasztalatoknak életünk korai éveiben való kitettséget a Kedvezőtlen Gyermekkori Tapasztalatok Skála (Adverse Childhood Experiences scale – ACEs) segítségével ellenőrizhetjük.[1] Ez angol nyelven online is elérhető. A skála tíz kérdésből áll, amelyek mindegyike a bántalmazás és a fenyegetettség valamilyen formájára vonatkozik. Az eddigi eredmények azt mutatják, hogy világszerte a felnőttek 70 százaléka ér el rajta legalább egy vagy több pontot.[2]

Annak ellenére, hogy az érintettség előfordulása ennyire magas, a bántalmazásról hallva sokan arra gondolhatunk: „Nekem azért nem volt ennyire rossz.” Ha végigolvassuk a lehetséges ártalmas gyermekkori tapasztalatok listáját, amelyek között szerepel például a lökdösés, a látható sérülések okozása, a másik szülő bántalmazásának látványa, a szexuális bántalmazás, úgy érezhetjük, ebből a szempontból „minden rendben” velünk, hiszen nem találkoztunk a bántalmazás szélsőséges formáival életünk korai éveiben, a szüleink nem hanyagoltak el, nem veszélyeztettek – minket szerettek.

A listán azonban szerepel a megaláztatás, a szeretetlenség és a fenyegetettség érzése is. Nem mehetünk el ugyanis a mellett a fontos tény mellett, hogy az, hogy valakit nem bántalmaztak fizikailag gyermekkorában, még nem jelenti automatikusan, hogy érzelmileg biztonságos környezetben nőtt fel.

Bár nem könnyű sem felismerni, sem pontos adatot gyűjteni róla, a globális előfordulásáról szóló metaanalízisek szerint gyermekkori érzelmi bántalmazásról sokkal nagyobb arányban számolnak be a felnőtt lakosság körében (körülbelül 36 százalék), a fizikai (körülbelül 18 százalék) vagy a szexuális abúzussal (8–18 százalék), illetve a fizikai elhanyagolással (körülbelül 16 százalék) összehasonlítva. A gyermekkori érzelmi elhanyagolás, amely gyakran rejtve marad a külső szemlélők előtt, szintén nagyjából 18 százalékban érinti a felnőtt lakosságot. Az érzelmi bántalmazásról szóló tanulmányokról összességében elmondható, hogy azok, amelyek külső információforrásokra  – például lehetséges szemtanúk megkérdezésére – támaszkodva számolnak be abúzusról, jóval alacsonyabb előfordulási arányt dokumentálnak, mint azok, amelyek önbeszámolókra támaszkodnak.[3] Vagyis a bántalmazás egyik leggyakoribb formája a külvilág és azok számára, akik segítséget nyújthatnának, a legtöbbször szinte teljesen láthatatlan marad.

Az érzelmi bántalmazás során gyermekként azt az üzenetet kapjuk a környezetünktől, hogy nem vagyunk (elég) jók, szerethetők, értékesek úgy, ahogy vagyunk. Meglehet, ezt életünk során senki nem mondja ki konkrétan, a viselkedésével, a gesztusaival azonban világosan érzékelteti, hogy nem feleltünk meg a próbán. Így például csalódottan elfordul minden alkalommal, ha hazahozunk egy hármast, vagy ha vigasztalhatatlanul sírunk, mert elvesztettük a kedvenc játékunkat. Az érzelmi bántalmazás az abúzus minden más formáját is áthatja, azonban még csak napjainkban kezdjük megérteni és megérezni, hogy önmagában sem okoz kevésbé súlyos sérüléseket, mint a fizikai bántalmazás. A nyomai talán láthatatlanok, ám alapjaiban formálják az önmagunkról alkotott képünket életünk első pillanataitól fogva.

Egy lépéssel közelebb

„Nehéz gyermekkorom volt. Csodás munkaerővé tett”[4] – így szól Jennifer Romolini a The New York Times hasábjain megjelent írásának címe. A szerző két tinédzserkorú szülő gyermekeként jött a világra, akik a nevelésben „régimódi” elveket vallottak: feltétlen engedelmességet követeltek, kiabáltak vele, és megütötték, ha nem az elvárt módon viselkedett. „Azt tették, amit helyesnek gondoltak: rákényszerítettek, hogy legyek kemény, ne merüljek el az érzéseimben. Ragaszkodtak egy olyan felnőttes logikához, amelyet gyermekként egyszerűen nem birtokolhattam. Beavattak olyan felnőttes félelmekbe és aggodalmakba, amelyeket túl fiatal voltam megérteni” – írja Romolini.

A nő tizenhárom éves korában kezdett el dolgozni, és többé nem is hagyta abba. Minden munkahelyén, minden feladatában tökéletesen és még annál is jobban akart teljesíteni, munkaholizmusa (amit munkaalkoholizmusként is emlegetnek magyarul) miatt elhanyagolta nemcsak a saját szükségleteit és érzelmeit, de a családját és a barátait is. Mindaddig, amíg egy terapeuta segítségével rá nem ébredt, miféle belső parancs hajszolja a végkimerülés felé: a gyermekkorában elszenvedett bántalmazás, ami miatt újra és újra kényszeresen bizonyítani akarja a saját értékességét.

A kiegyensúlyozott kapcsolatokhoz és egyáltalán, a kiegyensúlyozott életvezetéshez szükségünk van néhány alapvető készségre. Meg kell tanulnunk felismerni és kifejezni a szükségleteinket, illetve az érzéseinket; tudnunk kell határokat húzni, nemet mondani, asszertíven kommunikálni. Ezekkel a készségekkel senki nem születik együtt: a legtöbben egy életen át fejlődünk bennük. Egy tökéletes világban mindannyian kora gyermekkorunkban, támogató környezetben kezdenénk elsajátítani és gyakorolni őket. Ha azonban azok közé tartozunk, akik érzelmileg nem biztonságos vagy bántalmazó közegben nevelkedtek, valószínűleg felnőttként kezdjük még azt a másik, kulcsfontosságú leckét is tanulni, ami mindezek alapja: azt, hogy miként teremtsünk kapcsolatot saját magunkkal. „A gyógyulás gyakran olyan, mint a kincsvadászat: egyik nyom a másikhoz vezet, míg végül eljutunk egyfajta érzelmi felszabaduláshoz” – írja a már említett cikkben Jennifer Romolini.

Mindaz, amit gyerekkorodban megéltél – a hiányok is, sőt azok különösen! –, befolyásolja azt is, hogy milyen szűrőkön keresztül tekintesz vissza ezekre az emlékekre. Ha azt tanultad meg, hogy a szükségleteid, az érzelmeid nem érdemelnek figyelmet, könnyen lehet, hogy a korai életéveidre visszagondolva arra a következtetésre jutsz: nincs itt semmi látnivaló. Ám ha egy lépéssel közelebb lépsz önmagadhoz, megláthatod, hogy a folyamatos feszültség és készenlét, amit érzel, valójában annak a gyermeknek a fájdalma, aki elfogadás helyett hibáztatást, lekicsinylést vagy megszégyenítést kapott – és aki ma is ott él benned.

Ez az a lépés, amit különösen nehéz megtenni, ha a kép, ami a szüleinkről él bennünk, nem hasonlít ahhoz a sötét képhez, ahogyan a bántalmazókat lefestjük. Hogyan is mondhatnánk ki valakiről, bántalmazó volt, amikor tudjuk, érezzük, hogy szeretett minket – csak éppen nem biztos, hogy úgy szeretett, ahogyan arra nekünk szükségünk lett volna?

Rengeteg szülő éli le úgy az életét, hogy nem vagy nem mindig tudja éreztetni a gyermekével, biztonságban van, hogy figyelnek rá, és megértik őt. Hogyan is lehetnének képesek ráhangolódni egy gyermek szükségleteire, amikor sosem volt alkalmuk megtanulni, hogyan kellene azt csinálni? Ők azok a szülők, akik maguk is olyan hiányokkal nőttek fel, amik miatt nem voltak képesek nemhogy a gyerekükhöz, de saját magukhoz sem kapcsolódni. És éppen ezért nehéz ez neked is.

Mielőtt megteszed ezt a lépést önmagad felé, gyakorlatilag ugyanúgy bánsz magaddal, ahogyan gyerekkorodban tőlük láttad. Elhanyagolod a saját szükségleteidet, elfojtod vagy bagatellizálod az érzelmeidet. Nem mondasz nemet, nem tartasz határokat, nehogy elveszítsd mások szeretetét vagy megbecsülését. Olyan partnerek, barátok mellett köthetsz ki, akik az ismerősség megszokott érzését nyújtják azzal, hogy érzelmileg elérhetetlenek, végtelen játszmákba sodornak, vagy elhitetik veled, hogy nem vagy érdemes a szeretetre, a dicséretre és az érzelmi biztonságra. Mentálisan, érzelmileg és fizikailag is egyre kimerültebb leszel, hiszen semmilyen erőforrást nem lehet annyiszor újratölteni, hogy bírja azt az állandó készenlétet, amire ahhoz van szükség, hogy felvértezd magad egy fenyegetőnek tűnő világ – és saját magad ellen.

Ahhoz, hogy – életedben talán először – jól legyél, meg kell értened, mi történt veled és azokkal, akik mellett felnőttél. Meg kell engedned magadnak, hogy érezd azt a veszteséget és fájdalmat, ami észrevétlenül ott munkál benned ebben a pillanatban is. Ebben szeretne segíteni neked ez a könyv. Mert ahogy Edith Eva Eger mondja: „Nem tudod meggyógyítani azt, amit nem érzel.”[5]

Ehhez a fájdalmon keresztül vezet az út önmagadhoz, és rajta keresztül indulhatsz el mások felé is. És hogy mi vár rád ezen az úton? Minden gyötrelmével, erejével, szépségével, évek, akár évtizedek óta kezeletlen sebeivel és „egyet előre, kettőt hátra” pillanatával együtt maga a gyógyulás.

2.
BÁNTOTTAK

Létezik egy kifejezés, amit csak „a lefordíthatatlan szóként” szoktak emlegetni. A hiraeth walesi nyelven körülbelül annyit tesz, mint honvágy, nosztalgia, vágyakozás a múlt, valaki vagy valami után, aki vagy ami már sosem lehet, vagy talán soha nem is volt igazán a miénk. Szó szerinti fordításban két tagból áll, és a jelentése: „hosszú gyász”. Valójában azonban egyik értelmezés sem adja vissza igazán azt a mély fájdalmat, a jóvátehetetlen veszteséget, amit ez az egyszerű szó takar. A „lefordíthatatlanság” abból is ered, hogy a hiraeth erősen kötődik Wales kultúrájához és történelméhez. Vannak azonban, akik számára egészen mást szimbolizál.

Egy közösségi oldalon találkoztam először ezzel a kifejezéssel, egy olyan fiatal nő videójában, aki bántalmazó szülők gyermekeként nőtt fel. Később más oldalakon, más videókban, személyes traumákat bemutató történetekben is visszaköszönt a szó, és szinte minden alkalommal bántalmazó szülők ma már felnőtt gyermekeitől hangzott el. Hiraeth – mint vágyakozás a biztonság, a valahova tartozás és egy olyan gyermekkor, egy olyan élet után, ami soha nem lehetett a miénk. Azoknál, akiknek az otthon hidege jutott útravalóul, talán senki nem érti és érzi át jobban, mit fejez ki a lefordíthatatlan szó. A bántalmazással ugyanis mindig együtt jár egy helyrehozhatatlan veszteség és a hozzá fűződő gyász: mintha létezne valahol egy hely, ahová nem térhetünk haza.

Nem a te hibád

Bántalmazásnak azokat a viselkedésformákat nevezzük, amelyek tényleges vagy potenciális fizikai, illetve lelki károsodást okozhatnak, sértik egy gyermek emberi méltóságát és akadályozzák a fejlődését. Ezekre a viselkedésformákra jellemző, hogy erőfölényen alapuló kapcsolatokban jelennek meg, és olyasvalaki követi el őket, akiben a gyermek bízik, és aki felelősséggel tartozik érte.

De miért történik ez meg? Hogyan történhet meg egyáltalán?

Ezekre a kérdésekre többféle válasz is létezik. Az első és legfontosabb azonban, amit a bántalmazással kapcsolatban le kell szögezni, az, hogy soha nem a gyermek, az áldozat tehet arról, ha bekövetkezik. Ha bántottak valaha, az soha, semmiképpen nem lehetett a te hibád.

Az úgynevezett rizikófaktorok azok a tényezők, amelyeknek a jelenléte megnövelheti a bántalmazás előfordulásának gyakoriságát. Jellemző, hogy minél több szempontból érintett egy adott család, annál valószínűbb, hogy a gyermekbántalmazás megtörténik. Bizonyos jegyek, amelyeknek a meglétéért természetesen nem felelős, magát a gyermeket is sebezhetőbbé tehetik (ilyen lehet például az impulzivitás vagy a hiperaktivitás). A szülők részéről egyes személyiségjellemzők – például a frusztrációtűrés gyengesége –, a mentális zavarok – depresszió, pszichoaktív szerek használata –, a stresszes életesemények és a krónikus stresszterhelés is veszélyeztető tényezőnek számít. Ahogyan az is, ha a szülő maga is gyermekkori bántalmazás áldozata volt, és/vagy olyan családban nőtt fel, amely nem nyújtott mintát a megfelelő szülői viselkedés elsajátítására. Abban pedig, hogy ezen rizikófaktorok jelenléte gyakran bántalmazásba fordul, nem kis szerep jut a tágabb környezetünknek és a társadalomnak. A szegénység, a munkanélküliség, a mindennapos túlélésért folytatott küzdelem, a családdal szembeni diszkrimináció mind-mind hozzájárulnak ahhoz, hogy a bántalmazás be is következzen.[1]

Önmagában egyik tényező fennállása sem magyarázza, ha bántalmazás történik, hiszen a gyermekeiket nem csak szegénységben élő vagy éppen depresszióval küzdő szülők bántják. Minél többet tudunk azonban a veszélyeztető faktorokról, annál inkább látszik, milyen komoly társadalmi beágyazottsága lehet a bántalmazásnak, és mennyire összetett kérdés valójában a hatékony megelőzése és a kezelése.

Ugyanez igaz a bántalmazás különböző formáinak felismerésével kapcsolatban is. A fizikai bántalmazás a gyermek testi épségét veszélyeztető, fejlődését és emberi méltóságát károsító szándékos fizikai erőszak alkalmazását jelenti. A szexuális bántalmazás minden olyan szexuális aktivitás, amelyhez a gyermek nem képes informált beleegyezést adni, és amire fejlődését tekintve még nem kész, valamint ami sérti a társadalmi tabukat. Az elhanyagolás az egészség, az iskoláztatás, az érzelmi fejlődés, a táplálás és a megfelelő lakhatási körülmények biztosításának hiánya.[2] Ezek a fogalmak ma már sokak számára ismertek.

Az érzelmi bántalmazás meghatározása ezzel szemben gyakran még a szakirodalmi forrásokban sem egységes. Így nemcsak azok lehetnek bizonytalanok abban, pontosan minek a szemtanúi, akik külső szemlélőként vannak jelen egy érzelmileg bántalmazó helyzetben, de azok sem, akikkel maga a bántalmazás megtörténik.

Érzelmi bántalmazás minden olyan ismétlődő viselkedési minta vagy eset a gondviselő részéről, amely azt közvetíti a gyermek felé, hogy hibás, értéktelen, nem akarják, nem szeretik őt, vagy csak akkor van értéke, amennyiben mások szükségleteit elégíti ki. Ebbe a gyűjtőfogalomba beletartoznak a következő fejezetekben részletesebben is bemutatott jelenségek, mint például az érzelmi elhanyagolás, érzelmi zsarolás és érvénytelenítés is. Szakértők szerint ártalmas hatással van a fejlődő gyermek agyára, befolyásolva ezzel érzelmi és fizikai egészségét, valamint társadalmi és kognitív fejlődését is. Egy 2020-ban publikált tanulmány szerint azok, akik érzelmi bántalmazásról számoltak be, magasabb pontszámokat értek el a depresszió, szorongás, stressz terén, mint azok, akik csak fizikai, csak szexuális vagy együttesen előforduló fizikai és szexuális bántalmazást jelentettek.[3]

Korábbi eredmények szerint az érzelmi bántalmazás nem csupán alacsony önértékelést okoz, hanem hatással van az egész idegrendszerre is. Maradandó változásokat idéz elő az agyban, főként az érzelmek megértésével és szabályozásával, valamint mások érzéseinek felismerésével és kezelésével kapcsolatos területeken. Különösen azokon a képleteken követhető nyomon sérülés, amelyek az éntudatosságot és az érzelemszabályozást segítik a prefrontális kéregben és a mediális temporális lebenyben. Azok, akik gyermekként érzelmi bántalmazás áldozatai voltak, gyakran idézik fel a tapasztalataikat felnőttkorban is, ami negatív érzelmeket és testi feszültséget vált ki. Az idegrendszerük sajátosságai miatt pedig nehezebben tudják ezeket a reakciókat szabályozni és kontrollálni. Az érzelmi bántalmazásról beszámoló személyek gyakrabban szenvednek depressziótól, szorongástól, alacsony önértékeléstől, hangulatingadozástól és szélsőséges vagy éppen tompult érzelmi reakcióktól is.[4]

Hasonlóan traumatizáló hatással és következményekkel jár az érzelmi elhanyagolás (lásd 5. fejezet), illetve az is, amikor egy gyermek szemtanúja egy másik személy bántalmazásának. Ez utóbbi legalábbis érzelmi bántalmazásnak minősül akkor is, ha a gyermek maga fizikailag nem sérül, hiszen rettegést, tehetetlenséget él át a helyzetben.[5]

E könyv fókuszában elsősorban a bántalmazás verbális és érzelmi oldala áll. Ezek a bántalmazásformák ugyanis gyakran rejtve maradnak – sokszor külső szemlélők, de akár önmagunk előtt is. A bántalmazás különböző formái azonban gyakran együtt járnak: a fizikai és szexuális abúzust jellemzően érzelmi bántalmazás is kíséri. Azért is fontos beszélni róla, mert önmagában is hatalmas károkat okozhat, különösen akkor, ha nem vagyunk tisztában azzal, mi történt velünk, és mit tehetünk azért, hogy jobban legyünk.

A könyv első felében a bántalmazás néhány nehezebben azonosítható formáját ismerheted meg más olyan viselkedésekkel és mintázatokkal együtt, amelyek szintén traumatizálóak lehetnek, mint például az érzelmek érvénytelenítése vagy az állandó bizonytalanság. Néhány fejezetben személyes történetekről is olvashatsz, de kérlek, ne feledd: az itt megosztott példák a megértésben hivatottak segíteni. Ne használd őket mérceként, amihez a saját tapasztalataid és élményeid súlyosságát méred, hiszen mindannyiunk története egyedi.

A kötet második felében végigkövetheted a felismeréstől a szembenézésig és a feldolgozásig tartó utat. Megnézzük, milyen életterületekre lehet hatással az, ha bántalmazott gyermekként nőttél fel, milyen mintákat fedezhetsz fel a működésedben a bántalmazás utóhatásaként, és azt is, hogyan hagyhatod ezeket magad mögött.

JEGYZETEK

Első rész – A felismerés

[1] Nagy Boldizsár fordítása.

1. Miért vagyok sz@rul?

[1] Kovács Andrea: Cikkismertetés: A gyermekkori ártalmas élmények és az érzelemszabályozás hatása felnőtt populációban a krónikus stresszre és a kognitív rugalmasságra. Egészségfejlesztés, 63. évf., 2022/2.

[2] Bruskas, Delilah: Adverse childhood experiences and psychosocial well-being of women who were in foster care as children. The Permanente Journal, Vol. 17., No. 3., e131–e141.

[3] Kumari, Veena: Emotional abuse and neglect: time to focus on prevention and mental health consequences. The British Journal of Psychiatry, Vol. 217., No. 5., 2020, 597–599.

[4] Romolini, Jennifer: I Had a Difficult Childhood. It Made Me an Amazing Employee. The New York Times, 2024. június 13. https://www.nytimes.com/2024/06/13/well/mind/childhood-trauma-employee-workaholic.html (Utolsó letöltés: 2024. 07. 25.)

[5] Eger, Edith Eva: A döntés. Ford.: Farkas Nóra, Open Books, Budapest, 2021, 299.

2. Bántottak

[1] Kuritárné Szabó Ildikó – Tisjlár-Szabó Eszter: Úgy szerettem volna, ha nem bántottak volna – A családon belüli gyermekkori traumatizáció: elmélet és terápia. Oriold és Társai Kft., Budapest, 2015.

[2] Kuritárné Szabó Ildikó – Tisjlár-Szabó Eszter: Úgy szerettem volna, ha nem bántottak volna – A családon belüli gyermekkori traumatizáció: elmélet és terápia. Oriold és Társai Kft., Budapest, 2015.

[3] Dye, Heather L.: Is Emotional Abuse As Harmful as Physical and/or Sexual Abuse? J. Child Adolesc. Trauma. Vol. 13., No. 4., 2020, 399–407.

[4] Heim, Christine M. et al.: Decreased cortical representation of genital somatosensory field after childhood sexual abuse. The American Journal of Psychiatry, Vol. 170., No. 6., 2013, 616–623.

[5] Kuritárné Szabó Ildikó – Tisjlár-Szabó Eszter: Úgy szerettem volna, ha nem bántottak volna – A családon belüli gyermekkori traumatizáció: elmélet és terápia. Oriold és Társai Kft., Budapest, 2015.