„Segíteni szeretnél valakin? Akkor fogd be, és figyelj!”

Ernesto Sirolli

„Csak akkor értheted meg őket, ha az ő helyzetükbe
képzeled magad. (…) Úgy, hogy valósággal bele kell
bújnod a másik ember bőrébe.”

Harper Lee: Ne bántsátok a feketerigót!
(Máthé Elek fordítása)

„A felnőtt emberek tanulhatnak a nagyon kicsi gyerekektől, mert a kisgyerekek szíve tiszta. Ezért a Nagy Szellem sok mindent megmutathat a gyerekeknek,
amit az idősebbek elmulasztanak.”

Black Elk (Fekete Szarvas)

„Mondd el nekem, és én elfelejtem. Taníts engem,
és emlékezni fogok rá. Vonj be engem, és tanulok.”

Benjamin Franklin

Bevezetés

Merre tartunk

Üdvözöllek az Emberi lények nevelése című könyvben. Nagyon örülök, hogy a kezedbe vetted. Már a puszta tény, hogy olvasod, azt sugallja, hogy komolyan veszed a szülői munkát, és jól akarod csinálni. Ez jó: a gyerekednek szüksége van arra, hogy átgondold, mit akarsz elérni szülőként, és hogy rendelkezz a küldetés teljesítéséhez szükséges eszközökkel. Abszolút érthető, ha egy kicsit összezavarodottnak érzed magad ezekkel a dolgokkal kapcsolatban. Manapság a gyerekneveléssel kapcsolatos útmutatások annyira mindenütt jelen vannak, és annyira nem illeszkednek egymáshoz, hogy nehéz eldönteni, mi a helyes és mi a helytelen, mi a fontos és mi nem, mit kell előtérbe helyezni, és mit kell elengedni, és hogyan kell a legjobban reagálni, ha a gyerek nem felel meg az elvárásoknak.

Kezdjük azzal, hogy elgondolkodunk gyermekünk fejlődésének legfontosabb feladatán: ki kell találnia, hogy ki ő – milyen képességei vannak, mik a preferenciái, meggyőződései, értékei, személyiségjegyei, céljai és irányultsága –, meg kell barátkoznia vele, majd olyan életet kell folytatnia és élnie, amely ezzel összhangban van. Szülőként neked is hasonló feladatod van: neked is ki kell találnod, hogy ki a gyermeked, meg kell barátkoznod vele, majd segítened neki, hogy olyan életet éljen, ami ezzel összhangban van. Természetesen te is szeretnél befolyást gyakorolni rá. Azt akarod, hogy a gyereked hasznosítsa a te tapasztalataidat, bölcsességedet és értékeidet, valamint hatékonyan kezelje a való világ tanulmányi, szociális és viselkedési elvárásait.

Ezt az egyensúlyt – a befolyásolás és a gyermekednek a saját személyiségének megfelelő életvitelhez segítése között – nehéz elérni. A legtöbb konfliktus a szülők és a gyerekek között akkor keletkezik, amikor ez az egyensúly megbomlik. A leggyakoribb panasz, amit a gyerekektől hallok a szüleikkel kapcsolatban: Nem hallgatnak meg. A leggyakoribb panasz, amit a szülőktől hallok a gyerekeikkel kapcsolatban: Nem beszél velem. Az ebben a könyvben leírt együttműködő, nem büntető, nem kontradiktórius szülői megközelítés segít fenntartani az egyensúlyt, és nyitva tartani a kommunikációs csatornákat.

De ahogy a cím is sugallja, a könyvnek kettős célja van. Igen, mindenképpen szeretné, ha a gyermekeddel való kapcsolatodban minden jól alakulna. De azt is szeretné, ha a szülői magatartás olyan módokon valósulna meg, amelyek az emberi természet pozitívabb oldalait támogatják. Mi, emberek képesek vagyunk önzetlen és nemtelen cselekedetekre. Ösztöneink figyelemre méltó együttérzésre és együttműködésre, de sajnálatos érzéketlenségre, konfliktusokra és pusztításra is késztethetnek bennünket. Képesek vagyunk olyan jellemvonásokra, mint az empátia, az őszinteség, az együttműködés, az együttgondolkodás, annak értékelése, hogy a tetteink hogyan hatnak másokra, a perspektívakeresés és a nézeteltérések konfliktusmentes megoldása. Ezeket a tulajdonságokat követeli meg a való világ. De ápolni és bátorítani kell őket. Ha nem alkalmazzuk, elveszítjük. Az ebben a könyvben leírt szülői szemlélet segít abban, hogy te is teljesítsd ezt a küldetést.

Sok szülőhöz hasonlóan talán te is nehezen tudod megőrizni a szemléletedet arról, hogy milyen szülő szeretnél lenni, amikor belemerülsz a mindennapok apró-cseprő dolgaiba. Könnyű szem elől téveszteni a nagy képet, amikor mindennap szembenézel a gyermeked higiéniájával, házi feladatával, házimunkájával, sporttal, tevékenységeivel, találkozókkal, barátokkal, telekocsival, vizsgákkal és főiskolai jelentkezésekkel. De érdemes megőrizni a perspektívát arra, hogy kivé szeretnéd hogy gyermeked váljon, nemcsak a vele való kapcsolatod miatt, hanem azért is, mert a fajunk és a világunk előtt álló kihívások a legjobb ösztöneinket és cselekedeteinket fogják követelni. Növelnünk kell a teljesítményünket, kezdve azzal, ahogyan a gyerekeinket neveljük.

Most pedig néhány szóban magamról. Két gyerek apja vagyok, mindketten tizenévesek, így első kézből van némi tapasztalatom a szülői lét hullámhegyeiről és hullámvölgyeiről. A szülői lét életem legszórakoztatóbb és legmélyebb élménye. Emellett több mint 25 éve klinikai pszichológus vagyok, szakterületem a szociális, érzelmi és viselkedési kihívásokkal küzdő gyerekek. Több ezer gyerekkel dolgoztam sokféle környezetben: családokban, iskolákban, pszichiátriai fekvőbeteg-ellátó egységekben, bentlakásos intézményekben és börtönökben. Hogy a pszichológiai képzésem és tapasztalataim előnyömre váltak-e a saját két gyermekem nevelése során? Azt hiszem, bizonyos mértékig igen. De mint mindenki másnak, nekem is meg kellett ismernem őket, rá kellett jönnöm, hogy kik ők, és onnan kiindulva továbblépnem. És az út során több ponton is alkalmazkodnom kellett, mert az én gyerekeim folyamatosan nőttek és változtak bennem is.

Az első könyvemben, The Explosive Child (A robbanékony gyermek) címűben a viselkedésbeli kihívást jelentő gyerekek nevelésének egy olyan megközelítését fogalmaztam meg – a megközelítést ma már Együttműködő és proaktív megoldásoknak (CPS) nevezzük –, amely segít a gondozóknak abban, hogy kevésbé a gyerekek viselkedésének módosítására, mint inkább a gyerekekkel való együttműködésre összpontosítsanak a viselkedést kiváltó problémák megoldása érdekében. Ebben a könyvben sokat fogsz olvasni erről a megközelítésről, mert ugyanúgy alkalmazható azokra a gyerekekre is, akiknek a problémái és viselkedése tipikusabbak. Igazából nem sok különbség van azok között a gyerekek között, akikkel családokban dolgoztam, és azok között, akikkel börtönökben. Persze néhányan erőszakosabbak és kiszámíthatatlanabbak voltak, mint mások. Egyesek nagydumásak voltak, mások csendesek vagy teljesen nonverbálisak. Néhányan szerencsés körülmények közül jöttek, mások sokkal nehezebb utat jártak be. Néhányan a biológiai szüleikkel éltek, mások egy szülővel, mostohaszülőkkel, örökbefogadó szülőkkel, nevelőszülőkkel vagy nagyszülőkkel. Néhányan tanulmányi nehézségekkel küzdöttek, mások nehezen barátkoztak, megint mások a szerek, videojátékok vagy a közösségi média túlzott használatával birkóztak. Egyeseknek nagyra törő céljaik voltak, másoknak egyáltalán nem voltak céljaik.

De mindannyiuknak ugyanarra volt szükségük: olyan szülőkre és gondozókra, akik tudják, hogyan kell fenntartani az egyensúlyt az elvárások és a gyerek képességei, preferenciái, hite, értékrendje, személyiségjegyei, céljai és irányultsága között; akik képesek voltak ezt az egyensúlyt a mindennapi életbe átültetni; akik segítettek nekik részt venni az életüket befolyásoló problémák megoldásában; és akik mindezt úgy tették, hogy a legkívánatosabb emberi ösztönöket táplálták bennük.

A könyvben szereplő figurák megalkotásakor rengeteg valódi gyereket és szülőt használtam, akiket ismertem, és akikkel együtt dolgoztam – belőlük gyúrtam össze a karaktereket. És van néhány olyan futó történet a könyvben, amely több témát és stratégiát is megvilágít. Természetesen nagyon remélem, hogy ezekben a karakterekben és történetekben te is meglátod magadat és a gyermekedet.

Néhány olvasó számára a könyvben szereplő gondolatok ismerősen csenghetnek. Mások számára meglehetősen újszerűnek tűnhetnek az ötletek. Előfordulhat, hogy olyan dolgokat fogsz olvasni, amelyek nem illeszkednek a jelenlegi gondolkodásmódodhoz, és a stratégiák kissé idegennek tűnhetnek számodra. De hagyd az ötleteket kicsit leülepedni, és próbáld ki a stratégiákat, és nem csak egyszer vagy kétszer… akkor elég jó esély van rá, hogy a szívedhez nőjenek.

Ross Greene

Portland, Maine

1. fejezet

Szerepzavar

Úgy tűnik, ez mindig is így ment. A felnőttek megszabják a gyerekeknek, hogy mit tegyenek, és kényszerítik őket a megtételére. Az erő teszi az igazat. Apa tudja a legjobban. Kíméld a pálcát, és kényeztesd a gyereket. Tedd azt, amit mondok, ne azt, amit én teszek. A gyerekeket látni és nem hallani kell.

És mégis, néhány más, történelmileg alárendelt csoporttal együtt – nők, színes bőrűek – a gyermekek is hosszú utat tettek meg. Nem is olyan régen még azért hoztak gyerekeket a világra, hogy biztosítsák a faj fennmaradását, hogy segítsenek a gazdaságban, hogy némi jövedelmet szerezzenek, vagy egyszerűen azért, mert a születésszabályozás még nem volt divatos vagy megbízható. Manapság, amikor a faj népesebb, mint valaha, és a legtöbb gyereknek már nem kell (legalábbis a nyugati világban) a nyájat gondozni vagy jövedelemhez hozzájárulni, a gyerekeknek van választási lehetőségük. Igazi emberek. Számítanak. És ezt ők is tudják.

A nyugati társadalom egyes megfigyelői nem különösebben lelkesednek a gyerekek státuszának emelkedése miatt, és riadtan mutogatnak a modern gyermek tiszteletlen, pökhendi jellemére (Arisztotelész persze ugyanerre panaszkodott). Siránkoznak a gyerekek „felnőtté válása” miatt, és megvetéssel tekintenek azokra a szülőkre, akik nem fogják elég szorosan a gyeplőt. Visszavágynak a régi szép időkbe, amikor a szerepek még egyértelműek voltak, a gyerekek tudták, hol a helyük, és a jól megérdemelt verésért nem jelentették fel őket a hatóságoknál.

Másrészt vannak olyanok, akik nincsenek meggyőződve arról, hogy a régi szép idők olyan csodálatosak voltak, mint ahogyan hirdetik. Rájöttek, hogy az erő és a jogok nem fedik egymást hézagmentesen, és hogy az apa nem minden esetben volt minden igazság tudora. Most már felismerik, hogy a pálca szükségtelen, sőt ellentétes hatású tanítási eszköz volt, hogy az ostorozás eléggé szélsőséges módja volt a lényegre térésnek, és hogy a gyereknevelés többről szól, mint jutalmazásról és büntetésről. Úgy vélik, ha hagyjuk, hogy a gyerekeknek legyen beleszólásuk a saját ügyeikbe, az valójában jó felkészülés lehet a való világra.

Tehát ami a gyereknevelést illeti, sok szülő kicsit össze van zavarodva azzal kapcsolatban, hogy miként is járjon el manapság. Elmerülnek az engedékenység és a tekintélyelvűség közötti ingoványos területen. Azt akarják, hogy a gyerekük független legyen, kivéve, ha rossz döntéseket hoz. Nem akarnak szigorúak és merevek lenni, de nem szeretnék azt sem, ha a gyermekük engedetlenné és tiszteletlenné válna. Kerülni akarják, hogy túlságosan rámenősek és hatalmaskodóak legyenek, de nem akkor, ha csak egy motiválatlan, apatikus gyereket tudnak felmutatni. Jó kapcsolatot szeretnének a gyerekükkel, feltéve, hogy ez nem jár túlzott nyámnyilasággal. Nem akarnak kiabálni, de azt akarják, hogy meghallgassák őket.

Minden az egyensúlyról szól, de az egyensúly néha olyan bizonytalannak tűnik, olyan nehéz elérni.

Szerencsére nem csak sár van a Diktatórikus Királyság és a Nyámnyila Hercegség között. Ez egy partnerség, amelyben a hatalom helyett az együttműködés a legfontosabb összetevő. Olyan partnerség, amely segít neked és a gyerekednek szövetségesként – csapattársként – együtt dolgozni, nem pedig ellenfélként. Olyan partnerség, amely segít olyan kapcsolatot kialakítani, amely mindkettőtök számára működik, amely teret ad mindkettőtöknek a fejlődéshez, amely biztosítja a gyermeked számára azt a szilárd alapot, amelyre szüksége van ahhoz, hogy egy nap szárnyat bontva kirepülhessen.

Úgy tűnik, elég gyorsan haladunk. Együttműködő partnerség? A gyerekemmel? Tényleg?

Tényleg. Lehet, hogy nem is tudsz róla, de már akkor elkezdtél együttműködni a gyerekeddel, amikor a világra jött. Amikor sírt, megpróbáltad kitalálni, mi a baja. Aztán megpróbáltál tenni valamit ellene. Ezután az ő visszajelzései alapján korrigáltál, ha kiderült, hogy a megérzésed vagy a beavatkozásod nem volt telitalálat. Tehát már jó ideje együttműködő partneri viszonyt ápolsz a gyerekeddel.

Egy együttműködő partneri viszonyban is én maradok a felülrendelt személyiség?

Igen, nagyon is. Valószínűleg nem a „régi iskola” értelmében vett autoritás, de mégis felülrendelt.

Úgy tűnik, szülőként leginkább a befolyásra törekszel. Nem az irányításra. A befolyásolásra. És ezt a befolyást nem csak egyféleképpen lehet megszerezni. A hozzá vezető egyik út a hatalom és az irányítás megszerzése, de van egy másik út is, amely javítja a kommunikációt, javítja a kapcsolatokat, és jobban felkészíti a gyerekeket arra, ami a való világban vár rájuk. Ez a könyv, ahogy már kitalálhattad, a második útról szól.

A jó hír, hogy pusztán a szülői pozíciód révén már eleve van befolyásod. A rossz, hogy nem olyan erős, mint gondolnád, és ha rosszul használod, még tovább gyengül.

És jöjjön még egy jó hír: a gyermeked is szeretne befolyást szerezni.

Ez jó hír lenne?

Igen, nagyon is az. Ahhoz, hogy a gyermeked jól boldoguljon a való világban, tisztában kell lennie azzal, hogy mit akar. Természetesen nem lenne ideális, ha mindent megadnál neki, amit csak akar, csak azért, mert megkívánta. Ezért azt is tudnia kell, hogyan kell alkalmazkodóan és mások igényeit figyelembe véve követnie a vágyait. Ahogy egy Hillél nevű elég tekintélyes figura írta egyszer: „Ha én nem állok ki magamért, ki fog kiállni értem? Ha csak magamért fáradozom és állok ki, mit érek én?” A probléma persze az, hogy Hillél nem adott receptet e két szempont kiegyensúlyozására. Akárhogy is, a te dolgod, hogy segítsd a gyerekedet benne.

A gyermekkel való együttműködés kialakítása sok szülő számára ismeretlen terület, és mi, felnőttek gyakran nem vagyunk túl lelkesek, ha ismeretlen területre kell lépnünk. Ha tévútra megyünk, az gyakran a tekintélyelvűség és a merevség irányába fog történni, és könnyen találhatunk megerősítést erre az álláspontra, mondjuk a gyermeknevelési tanácsadóktól (attól függően, hogy kiket követünk), esetleg a Szentírásban (ha megválogatjuk, hol keressük). De az együttműködő partnerségre való törekvésnek megvan a lehetősége arra, hogy a szülői munkát sokkal kifizetődőbbé tegye, és hogy egy napon nagy megelégedéssel nézzünk a visszapillantó tükörbe.

Mi, emberek nagyon sok területen jutottunk kifejezetten messzire. Van áram, iPod, okostelefon és internet. Azonnal tudunk kommunikálni az emberekkel bárhol a világon. Mesterei vagyunk a repülésnek. Embereket juttattunk a Holdra, és bolygókat fedeztünk fel. Szívet, májat, arcot és végtagokat tudunk átültetni. Megelőzzük és gyógyítjuk a betegségeket. Gyermekeket tudunk szülni közösülés nélkül… és segítünk nekik túlélni, ha hónapokkal idő előtt jönnek a világra.

De még mindig túlságosan a hatalomra és az ellenőrzésre hagyatkozunk a problémák megoldása érdekében. Ebben a nagyon fontos tekintetben nem jutottunk elég messzire. És ez ott kezdődik, hogy miként neveljük a gyermekeinket.

Hillél idézetét befejezve: „És ha nem most, akkor mikor?”

* * *

Ahogy a bevezetőben olvasható, a könyvben több történet is végigvonul. Mindegyik egy másik családra összpontosít. Ezeknek a családoknak a helyzete segít megvilágítani azokat a témákat és stratégiákat, amelyekről tanulni fogsz. Ismerkedjünk meg most az első családdal.

Denise az egyedülálló anyák szokásos kora reggeli lázában égett. Három gyerek, akiket el kellett vinni az iskolába, egy munkahely, ahová el kellett jutni (lehetőleg időben), és egy főnök, aki próbál megértő lenni, de nem nézi jó szemmel a későn érkező alkalmazottakat.

– Hank, gyere le, és edd meg a reggelidet!

– Nick, hagyd abba a házi feladatodat, és menj, vedd fel az iskolai ruhádat… úgyis tegnap este kellett volna befejezned a leckéd!

– Charlotte, kérlek, kapcsold ki a tévét, és készítsd elő az iskolatáskádat. Le fogod késni a buszt! Már milliószor megmondtam, hogy ne nézz tévét reggel iskola előtt. És a kutyát még mindig nem etetted meg!

Charlotte, Denise legfiatalabb gyermeke, befordult a konyhába:

– Nem etethetné meg valaki más a kutyát reggelente? Túl sok a dolgom.

– Jó, majd én megetetem a kutyát – mondta Denise, és tejet töltött Hanknek egy tál müzlire. – Csak indulj már, nehogy lekésd a buszt! Nincs időm megint elvinni téged a suliba.

– Szeretem, amikor elviszel az iskolába – mondta Charlotte, és leült egy konyhai székre.

– Charlotte, ne ülj le! – mondta Denise. – Én is szívesen viszlek iskolába, de nem akkor, amikor ennyire késésben vagyok. Indulj már!

Charlotte felállt a székről, éppen időben ahhoz, hogy idősebbik bátyja, Hank megpöccintse a fülét, miközben leült reggelizni.

– Anya!

– Hank, hagyd békén! – förmedt rá Denise. – Mit mondtam neked, mi lesz az Xboxoddal, ha tovább kínzod a húgodat?

– Mi van reggelire? – motyogta Hank, még mindig félálomban.

Denise Hank elé tette a tál zabpelyhet.

– Nem kérek müzlit – morogta Hank.

– Ma csak erre van időm.

– Akkor én nem reggelizem.

– Van egy kis gofri a fagyasztóban – ajánlotta fel Denise. – Az jó lesz?

– Nem akarok reggelizni.

– Nem akarom, hogy reggeli nélkül menj iskolába – mondta Denise, és kinyitott egy doboz kutyakaját.

– Igen, de nem vagyok éhes. Soha nincs időd palacsintát sütni, kivéve hétvégén.

Hank felállt az asztaltól, és kiment a konyhából.

– Nem tudok mindennap palacsintát sütni! – kiáltotta Denise. – És amúgy sem szereti senki más a palacsintát. Nick, hagyd abba a házi feladatot. Kéred a gabonapelyhet, amit Hank nem eszik meg?

– Hank valószínűleg már beleköpött a táljába – mondta Nick.

– Így van, lúzer – kiabálta Hank a folyosóról. – Mert a lúzerek megeszik a nyálamat.

– Én aztán nem – jelentette ki Nick.

Denise felsóhajtott, a zabpelyhet a mosogatóba öntötte, és egy új tál zabpelyhet öntött Nicknek.

– Nem használom ugyanazt a tálat, amibe beleköpött!

– Rendben. Adok neked egy új tálat.

Denise friss gabonapelyhet és tejet öntött egy másik tálba, és Nick elé tette a kutyaeledelt.

– Ez undorító! – tiltakozott Nick, mielőtt Denise észrevette volna a tévedését.

– Jézusom! – Denise kicserélte a kutyaeledelt a müzlire.

– Ne öntsd rá a házi feladatomra! – figyelmeztette Nick.

– Szia! – szólt Charlotte az előszobából.

– Szia, kicsim, szeretlek! – kiáltotta Denise.

Egy perccel később Denise hallotta, hogy Hank búcsú nélkül távozik. Aztán észrevette, hogy Nick nem nyúlt a müzlijéhez.

– Nick, elég a rohadt házi feladatból!

Amikor Nick elment, és Denise végre elindult a munkahelyére, néhány percet késve, mint mindig, azon tűnődött: miért kell minden reggelnek ugyanolyannak lennie, mint az előzőnek? Vajon könnyebb lesz valaha is?

2. fejezet

Összeférhetetlenség

Ahogy már olvashattad, minden gyereknek ugyanaz a feladata: találd ki, hogy ki ő – mik a képességei, preferenciái, meggyőződései, értékei, személyiségjegyei, céljai és irányultsága –, meg kell barátkoznia vele, majd olyan életet élnie, ami összhangban van ezzel. Ez az, amit a neves pszichológus, Carl Rogers önaktualizációnak nevezett.

Amint szintén olvashattad, szülőként neked is fontos feladatod van: neked is ki kell találnod, hogy ki a gyermeked, meg kell barátkoznod vele, majd segítened kell neki, hogy olyan életet éljen, amely összhangban van vele. Vedd észre, hogy nem a te feladatod, hogy az agyagdarabot (a gyermekedet) az általad elképzelt formába öntsd: ő nem agyagdarab, és neked nincs ilyen hatalmad.

De azt is szeretnéd, hogy a gyereked profitáljon a tapasztalataidból, bölcsességedből és értékeidből. Más szóval: szeretnéd, hogy befolyással légy rá. Ez a befolyás az elvárásaidon keresztül számos területen érvényesül: családi mindennapok (például házimunka, családtagokkal szembeni viselkedés), egészséges életmód (higiénia, alvás, ételválasztás), tanulmányok és munka (jegyek, munkaszokások), társadalmi beilleszkedés (viselkedési előírások, törvények betartása, felelősségvállalás a közösségért) és önálló eredmények (megélhetés és boldogulás megteremtése). Az elvárásaid azonban nem lehetnek elvakultak; össze kell hangolni a gyermeked képességeivel, preferenciáival, meggyőződésével, értékeivel, személyiségjegyeivel, céljaival és irányultságával. És nem te vagy az egyetlen, akinek elvárásai vannak a gyermekeddel szemben: a világnak is vannak tanulmányi, szociális és viselkedési elvárásai.

A gyermek fejlődése során folyamatos kölcsönhatás van a tulajdonságai – képességei, preferenciái, meggyőződései, értékei, személyiségjegyei, céljai és irányultsága –, valamint a világ és az általad támasztott igények és elvárások között. A mérce folyamatosan emelkedik; az igények és elvárások egyre intenzívebbé és összetettebbé válnak, ahogy a gyermeked növekszik. És a tulajdonságai is fejlődnek az idő múlásával.

A gyerekek többsége rendszerint képes megfelelni a velük szemben támasztott elvárásoknak. De néha minden gyerek küzd az elvárások teljesítésével, egyesek jobban, mint mások. Más szóval: vannak olyan helyzetek, amikor a gyermeked jellemvonásai és a vele szemben támasztott követelmények és elvárások között összeférhetetlenség mutatkozik.

Ha például egy osztályfőnök ragaszkodik ahhoz, hogy a gyermeked elragadtatottan figyeljen és hosszú ideig üljön mozdulatlanul, de a gyerek figyelme könnyen elterelhető és hiperaktív, vagy a tananyag nagy részét nem találja lebilincselőnek, akkor a tanár elvárásai és a gyermeked jellemzői között összeegyeztethetetlenség áll fenn. Nos, ha a gyermeked minden korlátozó tényező ellenére sikerre törekszik, vagy nagyon szeretne megfelelni, vagy képes pszichés energiát gyűjteni ahhoz, hogy még akkor is koncentráljon, amikor halálra unja magát, vagy ha fél a haragodtól az esetleges rossz jegy miatt, akkor talán képes lesz kiiktatni a figyelemelterelő tényezőket, a hiperaktivitást és/vagy az unalmat, legalábbis az idő egy részében. De ha nem rendelkezik ezen tulajdonságok egyikével-másikával, az összeférhetetlenség megmarad.

Ha a gyermeked iskolabuszán a többiek lármásak és sokat kötekednek, a tiéd pedig nagyon csendes, félénk és érzékeny, akkor előfordulhat, hogy az iskolabuszon jelentkező szociális igények és a gyermeked hatékony reagálási képességei között nem áll fenn az összhang. Ha képes hagyni, hogy a dolgok leperegjenek róla, vagy ha képes csatlakozni más, hasonlóan introvertált gyerekekhez, akkor csökkentheti vagy akár le is küzdheti az iskolabuszon tapasztalható összeférhetetlenséget. De ha nem rendelkezik ezekkel a védő tulajdonságokkal, és nem tud túllépni az iskolabuszos összeférhetetlenségen, akkor megmarad.

Az is összeférhetetlenséget jelent, ha a gyerek tanára hatalmas mennyiségű matematikai házi feladatot ad ki, ő pedig csak kis mértékben érti az anyagot, és ezért nehezen tudja megoldani a házi feladatot. Ha a gyermeked állhatatosan reagál a nehézségekre, vagy van annyi tartása, hogy segítséget kérjen, amikor szüksége van rá, és van annyi határozottsága, hogy máshol keressen segítséget, ha a kapott első segítség nem hoz eredményt – vagy ha a tanár nagyon odafigyel a diákjaira, és észreveszi, ha a gyerekek nehézségekkel küzdenek, és gyakorlottan tud segítséget nyújtani –, akkor a gyermeked képes lehet legyőzni az összeegyeztethetetlenséget. Ellenkező esetben az összeférhetetlenség megmarad.

Vegyük észre, hogy az utolsó példában az összeférhetetlenség kezelése nem kizárólag a gyermeked felelőssége. Néha a gyereknek szüksége van egy partnerre, aki segít neki. És az egyik legfontosabb szereped partnerként a segítő szerep.

A „segítő” szó használatát hajlamosak vagyunk a szakmai szerepkörben dolgozókra – orvosokra, mentálhigiénés szakemberekre, pedagógusokra – korlátozni, de szülőként te is a segítő szakmák egyikében vagy. Mivel ez a helyzet, valószínűleg van néhány dolog, amit tudnod kell arról, hogy mit jelent segítőnek lenni:

1. A segítők segítenek. Más, rosszabb esetben a segítők betartják a hippokratészi esküt, ami valahogy így hangzik: Ne súlyosbítsd a helyzetet!

2. A segítőknek vastag a bőrük. Más szóval: igyekeznek nem túlságosan magukra venni a dolgokat. Így a lehető legobjektívabbak tudnak maradni, és meg tudják őrizni a perspektívájukat. Bár a segítőknek joguk van a saját érzéseikhez, nem azok irányítják őket. Más szóval: a segítők nagyon keményen próbálnak ügyelni arra, hogy saját érzéseik ne akadályozzák a segítségnyújtást.

3. A segítők csak akkor segítenek, ha valóban szükség van a segítségükre. Így a segítők a függetlenséget is ösztönzik.

Kemény lehet ezekhez a témákhoz ragaszkodni. Nem létezik annál nagyobb szeretet, mint amit a szülők éreznek a gyermekeik iránt. Hosszú időn keresztül gondoskodtál arról a kölyökről, és aggódtál érte. Ott voltál, amikor csecsemőként teljesen rád volt utalva, és azóta is ott vagy vele derűben és borúban. A szülői szerepvállalás életed legszebb pillanatait nyújtotta neked.

És a legrosszabbak közül is van néhány, ami megnehezítheti, hogy segítő üzemmódban maradhass, vagy arra késztethet, hogy olyan módon próbálj meg segíteni, ami nem egyeztethető össze a partneri szerepeddel. De ennek a szerepnek a fenntartására törekszel. Még akkor is, ha a gyermeked nem felel meg az elvárásaidnak. Még akkor is, ha a gyermeked bántó dolgokat mond. Még akkor is, amikor a gyermeked – talán a kamaszkorban – úgy viselkedik, mintha nem akarná, hogy többé bármi köze legyen hozzád. Még akkor is, amikor világossá válik, hogy már nem olyan vonzó a társaságod, mint a társaié. Akkor is partner maradsz.

Az élet sokkal kevésbé stresszes – és a gyermekednek nincs is akkora szüksége partnerre –, ha az ő tulajdonságai és a világ igényei és elvárásai összhangban vannak egymással. Az összeférhetetlenség – a küszködés – az, ami gyereket és szülőt egyaránt stresszel, és ami számos kedvezőtlen reakciót indít el mind a gyerekben, mind a gondviselőben.

Ugyanakkor az összeférhetetlenség a növekedés és a tűrőképesség mozgatórugója is.

Másképpen fogalmazva: az összeférhetetlenség nem csak bajjal jár. Sőt, valójában kifejezetten jótékony hatással is bírhat. És ez jó, mert az összeférhetetlenség elkerülhetetlen.

Nem jó látni, hogy a gyermeked küszködik. A trükk az: nagyon figyelj arra, hogy szüksége van-e a segítségedre az összeférhetetlenség leküzdéséhez, vagy egyedül is boldogul. A varázslat pedig abban rejlik, hogy ha valóban szüksége van a segítségedre, hogyan kezeled a dolgokat.

Kezdetben

Tekerjük vissza egy kicsit a szalagot. A gyermeked tulajdonságai és a világ elvárásai közötti kapcsolódási pont a születése pillanatában összeállt. Hogy milyen igényekkel lépnek fel a csecsemőkkel szemben? A teljesség igénye nélkül – és elismerve, hogy az elvárások családonként és gyermekenként eltérőek – vannak olyan elvárások, amelyek az önnyugtatásra, az érzelmek szabályozására és modulálására, az étel elfogyasztására és megemésztésére, a rendszeres alvási ciklus kialakítására, az érzékszervi világhoz (meleg, hideg, fények, zajok, változások stb.) való alkalmazkodásra, esetleg külön ágyban való alvásra, és az emberekkel való interakcióra vonatkoznak (kezdetben meglehetősen kezdetleges módon, majd az életkor előrehaladtával gyorsan növekvő kifinomultsággal). Ha a gyermek csecsemőkorban rendelkezik azokkal a készségekkel, amelyekkel ezeket az igényeket nagy nehézségek nélkül tudja kezelni, akkor – mivel minden más egyéb dolog is egyenlő – megvan a kompatibilitás, és a helyzet valószínűleg viszonylag zökkenőmentesen fog alakulni. Ha azonban a gyermek nem rendelkezik azokkal a képességekkel, amelyekkel kezelni tudja ezeket az elvárásokat – amit gyakran nehéz természetnek neveznek –, vagy ha a környezet elvárásai nincsenek összhangban, akkor kialakul az összeférhetetlenség, és megnő a kockázata annak, hogy a dolgok nem alakulnak zökkenőmentesen.

Hogyan kommunikálják a csecsemők az összeférhetetlenséget? Mivel a szavak nem jöhetnek szóba, a síráshoz, vérvörös arccal üvöltéshez, hányáshoz, hiperventilációhoz, túl kevés vagy túl sok alváshoz és más hasonlókhoz folyamodnak. Ha a gondviselőknek nehézséget okoz ezen jelek értelmezése és a rájuk való reagálás, akkor az összeférhetetlenség valószínűleg fokozódni fog.

Természetesen a csecsemőkor csak a kezdete a kompatibilitás/összeférhetetlenség folyamatának, az elvárások és a gyermek tulajdonságai közötti véget nem érő kölcsönhatásnak. A fejlődésnek számos olyan pontja van – nevezhetjük ezeket sebezhetőségi pontoknak –, amelyeknél felmerülhet az összeférhetetlenség. Például a kisgyermekkorban a világ elkezdi megkövetelni, hogy a gyerekek elkezdjék szavakkal kifejezni szükségleteiket, gondolataikat és aggodalmaikat. Amikor a gyerekek az elvárásokkal összhangban kezdik „használni a szavaikat”, akkor van kompatibilitás. Ha a gyermekek nyelvi feldolgozási és kommunikációs készségei nem az elvárásoknak megfelelően fejlődnek, vagy ha az igények és az elvárások nincsenek összhangban, összeférhetetlenségről beszélhetünk.

A nyelv mellett 12-18 hónapos kor körül egy másik, kialakulóban lévő készség is beindul: a mozgás. A nyelv és a mozgás izgalmas fejlődés, de az összeférhetetlenséghez is hozzájárulhat. Ugyanis a gyermekeknek már jóval e készségek kialakulása előtt elég világos elképzeléseik vannak arról, hogy mit és mikor akarnak (általában most azonnal!), de a nyelv és a mozgás az, ami előkészíti a terepet ahhoz, hogy tehessenek is érte. Bizonyos szempontból – különösen, amikor a gyermek elkezdi kitalálni, hogy ki ő, és kezd megbarátkozni vele, és olyan életet élni, amely összhangban van vele – nem árt, ha tudja, hogy mit akar, és tesz is érte. De mivel az, hogy mit akar, és mikor akarja, nem biztos, hogy megvalósítható vagy biztonságos, a szülői befolyás különösen fontos.

Hogyan kommunikálják a kisgyermekek, hogy összeférhetetlenség van? Gyakran az összeférhetetlenség univerzális jelével: a hisztizéssel. Sajnálatos módon a hiszti rossz színben tünteti fel a gyermek fejlődésének ezt az izgalmas időszakát, a „Szörnyű Kétéveseket”. De a legkevésbé sem kellene szörnyű dolognak tekintened a gyermek képességeinek, preferenciáinak, hiedelmeinek, értékeinek, személyiségjegyeinek, céljainak és irányultságának korai megnyilvánulásait. A hiszti egyszerűen az összeférhetetlenséget jelzi, nem pedig azt, hogy gyermeked megkérdőjelezi a befolyásolási vágyadat. A hisztik azt jelzik, hogy gyermekednek segítségre van szüksége a problémák rendezésében, és itt az ideje, hogy belevágj néhány fontos fejlődési készség tanításába és modellezésébe, mint például a késleltetett jutalmazás, az aggodalmak adaptív módon történő kifejezése, a mások aggodalmainak és igényeinek figyelembevétele, a frusztrációtűrés, a rugalmasság és a problémamegoldás. A dühkitörések nem azt jelzik, hogy a gyermekednek nagy dózisú „Ki a főnök” leckére van szüksége. Ha jól játszod ki a lapjaidat, a Szörnyű Kétéves korszak a hatalmas növekedés, a tanulás és a felfedezés időszaka lehet. Ugyanez elmondható a Heves Háromévesekről is. Vagy a Félelmetes Négyévesekről. És mindegyik utána következőről.

Ha már az utána következőkről beszélünk: három-négyéves kor körül a világ elkezdi megkövetelni a gyerekektől, hogy elég hosszú ideig üljenek nyugodtan és figyeljenek, hogy nagyobb rugalmasságot és alkalmazkodóképességet tanúsítsanak, és hogy egyre kifinomultabb, árnyaltabb szociális készségeket mutassanak. A tartós figyelem és az önszabályozás a végrehajtó funkcióknak nevezett készségek széles skálájába tartozik, amelyek szorosan kapcsolódnak a gyermek problémamegoldó, frusztrációkezelő, alkalmazkodó, döntéshozó, tervező, impulzuskontrolláló, valamint a múltbeli tapasztalatokra reflektáló és azokat a jelenben hasznosító képességéhez. A szociális készségek hasonlóan széles kategóriát képviselnek, amelybe olyan egyéb készségek tartoznak, mint a megosztás, a csoportba való belépés, a beszélgetés kezdeményezése és a megfelelő önérvényesítés, valamint olyan kifinomultabb, kulcsfontosságú készségek, mint az empátia, annak értékelése, hogy a saját viselkedésünk hogyan hat másokra, és a másik nézőpontjának elfogadása. Számtalan további – hétköznapibbnál hétköznapibb – elvárást támasztanak a gyerekekkel szemben a gyermekkor folyamán: szobatisztaságra szoktatás; esténként ágyba bújás és ágyban maradás; időben elkészülés az iskolába; önálló öltözködés; elkülönülés a gondviselőktől; a helyesírás, matematika, olvasás elsajátítása, a házi feladatok elvégzése; sportolás; barátok szerzése és az egyet nem értések megfelelő kezelése. Természetesen ez a lista alig karcolja a felszínt. A refrén mégis ugyanaz: ha egy gyerek képes megfelelni ezeknek az elvárásoknak, akkor kompatibilitásról beszélünk, ha pedig nehézséget okoz számára megfelelni ezeknek az elvárásoknak, akkor összeférhetetlenségről.

Hogyan kommunikálják az idősebb gyerekek az összeférhetetlenséget? Ahogyan fiatalabb korukban tették, a viselkedésükkel: durcáskodnak, duzzognak, visszahúzódnak, kiabálnak, káromkodnak, tárgyakat dobálnak, ajtókat csapkodnak, hazudnak vagy lógnak az iskolából. A spektrum szélsőséges végén a gyerekek saját magukat vagy másokat károsító viselkedéssel kommunikálhatják, például ütlegeléssel, vagyontárgyak rongálásával, vagdosással, önhánytatással, túlzott alkohol- vagy drogfogyasztással és még rosszabbal. És az összeférhetetlenségnek számos más lehetséges jele is van, mint például a rossz jegyek, az iskola iránti érdektelenség, ha kevés barátjuk van vagy egyáltalán nincsenek, a videojátékok túlzott használata és így tovább.

A felnőttek hajlamosak túlságosan az összeférhetetlenség jeleire, jellemzően a gyerek viselkedésére koncentrálni. Sok mentálhigiénés szakember is így van ezzel. Pedig a viselkedés csak az eszköz, amellyel a gyermek az összeférhetetlenséget kommunikálja. Ez a láz; a tünet. Ahhoz, hogy befolyásolni tudd, túl kell látnod a viselkedésen, és az azt okozó problémák azonosítására és megoldására kell összpontosítanod. A viselkedés a folyásirányban halad… neked viszont a folyásiránnyal szemben, felfelé kell összpontosítanod, ha a viselkedést kiváltó összeférhetetlenségek feloldására akarsz törekedni.

Ha egy gyermek elég sokszor mutat rossz viselkedési formákat, akkor nagy az esélye annak, hogy megfelel egy vagy több olyan kategóriának, amelyre sok mentális egészségügyi szakember támaszkodik a pszichiátriai diagnózisok felállításakor, amelyek általában nemkívánatos viselkedések hosszú listáját tartalmazzák. Vitatkozhatnánk a gyermekkori pszichiátriai diagnózisok előnyeiről és hátrányairól – a teljes nyíltság érdekében elárulom, hogy szerintem gyakran többet ártanak, mint használnak –, de egy dolog biztos: miközben a diagnózis igazolja az összeférhetetlenséget, egyúttal azt is sugallja, hogy az összeférhetetlenség forrása a gyermek, és ezért növeli annak valószínűségét, hogy a felnőttek inkább a problémás gyermek helyretételére, mintsem az összeférhetőség javítására összpontosítanak.

Egyébként rengeteg olyan gyerek van, aki nehézségekkel küzd, de nem felel meg semmilyen pszichiátriai rendellenesség diagnosztikai kritériumainak. Tehát nem érdemes megvárni a pszichiátriai diagnózis felállítását, mielőtt arra a következtetésre jutnál, hogy összeférhetetlenség áll fenn.

Még ha nem is állítanak fel diagnózist, az elvárásoknak nem megfelelő gyerekek jellemzésére gyakran használt jelzők közül sok arra utal, hogy a probléma a gyerekben rejlik: motiválatlan, lusta, gyenge, manipulatív, hajthatatlan, akaratos, figyelemhiányos, határokat feszegető, tiszteletlen, hogy csak néhányat említsünk. Ezek a jellemzések gyakran adnak okot sok téves megjegyzésre azokról a gyerekekről, akik nem felelnek meg az elvárásoknak. Íme egy részleges lista:

„Élvezi, hogy rosszul csinálja.”

„Élvezi, hogy feszegeti a határaimat.”

„Azt hiszi, hogy átverhet.”

„Le se tojja a dolgokat.”

„Nem a képességeihez mérten dolgozik.”

„Tudom, hogy képes rá… csak nem teszi bele a megfelelő erőfeszítést.”

„Úgy tűnik, muszáj lesüllyednie a medence aljára, mielőtt úszni kezdene.”

Ezek a kifejezések és fogalmak arra is késztetik a szülőket, hogy a problémás gyermek helyretételére összpontosítsanak, ahelyett hogy a kompatibilitást javítanák.

Te

Beszéljünk egy kicsit rólad. Feltehetően sokféle erős érzelem fűz a gyerekedhez. Jó szülő akarsz lenni. Jól akarod csinálni. Azt akarod, a gyereked érezze, hogy szeretik, törődnek vele és védik. Biztos akarsz lenni benne, hogy minden rendben lesz vele. Biztos akarsz lenni abban, hogy készen áll a való világra. Talán a saját nevelésedhez hasonló módon szeretnél szülőként viselkedni. Vagy talán eltökélted, hogy másképp fogod csinálni a dolgokat.

Minden szülő különböző tendenciákat és jellemzőket hoz a kompatibilitás/inkompatibilitás egyenletébe. Íme néhány a legfontosabbak közül:

• Mennyire figyelsz oda és reagálsz érzékenyen a gyermekedre és az igényeire.

• Hogyan kezeled a stresszt és a frusztrációt.

• A rugalmasságod mértéke.

• A türelmi szinted.

• Mit vársz el a gyermekeddel való kapcsolatodtól.

• Milyen típusú kapcsolatot álmodtál meg a gyermekeddel.

• Milyen szülőnek képzelted el magad.

• Milyen módon viszonyulsz a gyermekedhez, és hogyan lépsz kapcsolatba vele.

• Mennyi időt szeretnél együtt tölteni vele.

• Mennyire élvezed a gyermekeddel való együttlétet.

• Milyen mértékben von el a munka vagy más zavaró tényezők a szülői tevékenységtől.

• Mennyire vagy tudatában annak, hogy a viselkedésed hogyan hat az övére.

• Mennyire vagy érzékeny arra, hogy a gyermekeddel szemben támasztott elvárásaid észszerűek és reálisak-e.

Ahogy a saját bőrödön tapasztalhattad, nem csak a gyerekek vannak kitéve annak a veszélynek, hogy összeférhetetlenség esetén kíméletlenül jellemezzék őket. A társadalom a legdurvább ítéleteket a szülőknek tartja fenn: következetlenek, passzívak, lazák, engedékenyek, megengedők, merevek, nem elég merevek, nyámnyilák, kényeztetők, túlságosan beleavatkoznak, nem avatkoznak be eléggé, túlságosan védelmezőek, közömbösek, felelőtlenek. De a szülőt „problémának” tekinteni ugyanolyan ellentétes hatású, mint ha a gyermeket tekintjük annak, és egyszerűen a problémás szülő helyretétele felé mutat, ahelyett hogy a kompatibilitás javítására törekednénk.

Az összefonódás

Most már elkezdhetjük a különböző erők összefogását: a gyermeked a sajátosságaival, te az elvárásaiddal, és a világ a maga igényeivel és elvárásaival. Tudjuk, hogy ezek az erők néha kompatibilitást, néha inkompatibilitást eredményeznek. Azt is megállapítottuk, hogy az a mód, ahogyan az összeférhetetlenségre reagálsz, határozza meg, hogy te és a gyermeked partnerek vagytok-e, hogy hatékony segítő vagy-e, és hogy a befolyásod valóban hatással bír-e.

Kérdések és válaszok

Kérdés: Hogyan szerezte a gyermekem a jellegzetességeit? Elsősorban a természet vagy a neveltetés hatására?

Válasz: Elsősorban, és minden esetben, mindkettő. A képességeit – és a tiédet is – 100 százalékban a természet és 100 százalékban a nevelés befolyásolja.

Nagy a kísértés, hogy egyes tulajdonságokat, például a genetikai rendellenességek által okozottakat, kizárólag a természet által meghatározottnak tekintsünk. Az epigenetika tudománya azonban azt állítja, hogy bár egy gyermek genetikailag hajlamos lehet egy adott rendellenességre, számos nem genetikai tényező határozza meg, hogy a gén aktiválódik-e. Valójában a nevelés – például az anya stressz-szintje és a terhesség alatt a szervezetébe juttatott jó és rossz anyagok – már méhen belül, sőt még a gyermek fogantatása előtt is hatással bír. A környezet pedig a gyermek egész élete során tovább befolyásolja a gyermek fejlődését.

Emellett fennáll a kísértés, hogy egyes tulajdonságokat pusztán környezeti tényezők által meghatározottnak tekintsünk. Nem kérdés, hogy a trauma, az elhanyagolás, a szegénység, a családi diszfunkció és más környezeti kockázati tényezők hozzájárulhatnak bizonyos jellemzők kialakulásához vagy súlyosbodásához, de nem ezek okozzák. Ezért van az, hogy egyazon nehéz környékről vagy családi helyzetből származó gyerekek teljesen eltérő tulajdonságokkal rendelkezhetnek. Ezért van az, hogy a hasonló traumatikus élményeket átélt gyerekek teljesen másképp reagálhatnak ezekre az élményekre.

A valóság az, hogy a gyermeked számtalan tulajdonság együtteséből tevődik össze, és ezeket a tulajdonságokat környezeti és genetikai tényezők összhangja befolyásolja. Nincsenek egyszerű magyarázatok egy gyerek fejlődésére, bár hatékonyabbnak tűnik, ha úgy teszünk, mintha lennének. „Azért ilyen alacsony, mert az anyja dohányzott, amikor terhes volt” – ez túl egyszerű lenne. Az „azért viselkedik rosszul, mert a szülei képtelenek fegyelmezni” szintén nem írja le a teljes valóságot. „A gyerek génállományában hosszú időre visszamenőleg bajok vannak.” Talán így van, de most már tudod, hogy ennél többről van szó.

Kérdés: Az „elvárások” és a „szabályok” egy és ugyanaz?

Válasz: Nagyjából szinonimái egymásnak, de az „elvárások” használata lenne célszerűbb. Amikor a gyerekek „megszegik a szabályokat”, a felnőttek hajlamosak merev, büntető módon reagálni, hogy kikényszerítsék a szabályok betartását. Amikor azonban a gyerekeknek „nehézséget okoz az elvárásoknak való megfelelés”, a lehetséges válaszok köre – amint hamarosan látni fogod – nagymértékben kibővül.

Kérdés: Vannak-e olyan elvárások, amelyeknek a gyerekemnek egyszerűen meg kell felelnie?

Válasz: Bizonyára vannak olyan elvárások, amelyeknek nagyon szeretnéd, ha a gyereked megfelelne. De ha ezek az elvárások összeegyeztethetetlenek a személyiségjegyeivel, akkor attól, hogy még határozottabban próbálod elérni, hogy megfeleljen ezeknek az elvárásoknak, valószínűleg csak az összeegyeztethetetlenség szintjét növeled, és még távolabb kerülsz a partnerségtől.

Kérdés: Milyen korán kezdhetem el a gyermekemmel a partneri együttműködést?

Válasz: Ismétlem, már csecsemőkorában elkezdtél reagálni az összeférhetetlenségre. A reakciódat befolyásolta, hogy mennyire voltál ráhangolódva arra, amit a kisgyermeked kommunikált (ha nem is szavakkal), és mennyire voltál képes megbízhatóan és érzékenyen reagálni a szükségleteire. Mozgásban kellett lennie, hogy elaludjon? A zajok könnyen megijesztették vagy felébresztették? Mi volt a legjobb időzítés az etetéshez? Gyakran igényelte a dédelgetést? Előszeretettel aludt a közeledben?