Gerbeaud rapszódia – Családregény két tételben
Author: Iglódi Csaba
Date: 2026
Description: A Gerbeaud név hallatán mindenkiben ízemlékek törnek fel, krémesek és roppanós cukorrétegek, sütemények és a szájban lassan szétolvadó csokoládék és bonbonok. Egy ikonikus cukrászda hangulata és illatai. De vajon mennyit tudunk a fogalommá vált név mögötti családról? Egy biztos; miután elolvastuk Iglódi regényét - ami behúz és ott is marasztal a 19. század második felében -, egy egész korszakot fogunk sokkal, de sokkal jobban ismerni. Vegyünk egy céltudatos, szorgalmas és nem utolsósorban tehetséges fiatalembert. Kövessük nyomon, míg Svájcban, Párizsban és Bécsben cukrászati trükköket és forté
Publisher: Athenaeum Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

ATHENAEUM

A Gerbeaud-rapszódia a képzelet műve. A regény valós személyeket mutat be és valós történelmi eseményeken alapul, azonban a narratíva kedvéért a történet fikciós elemeket is tartalmaz. A kitalált karakterek keverednek a ténylegesekkel, a valós fordulatok a lehetségesekkel, a vélt találkozások azokkal, amelyek történelmi hitelességgel bírnak.

© Iglódi Csaba, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu
www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 697 2

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Csapody Kinga

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Laczkó Katalin

Kivárni azt, amíg összeállnak az ízek.

Sarkadra állni az igazadat védve.

Továbbállni onnan, ahol nincs maradásod.

Felállni egyszer. Aztán felállni újra.

Jótállni barátért, jótállni hitelért, jótállni magadért.

Útra készen állni, amikor üt az óra.

1.

Maison des Touches, vagyis a Találatok háza. A köznyelvben így hívták a Salle d’armes du Parc des Bastions-t, ami annyit tesz: a Bástyák parkjának vívóterme. Bárhogyan is nevezhették, a legfontosabb az volt, hogy a helyet gyorsan megszerették a genfiek. Fogalommá vált. Néhány évvel az alapítása után már ugyanúgy hozzátartozott a városhoz, mint a Szent Péter-székesegyház.

A vívás korábban is közkedvelt időtöltésnek számított, városszerte hódolhattak neki. Egy testedző csarnok azonban csak falakkal körülvett terület, lefedve, hogy ne áztassa el az eső. Ennek a teremnek az igazi értékét Jean-Baptiste Lenoir jelentette, akit a vívóterem tulajdonosaként és egyben mestereként őszinte tisztelet övezett. A társasági élet eseményein személyesen soha nem vett részt, de beszédtémaként sokszor szerepelt.

Remeteként élt a házában, és a tanítványainak szentelte az életét. A gyerekek meséltek róla otthon, a fiatalok baráti társaságban emlegették, a felnőttek pedig akkor, amikor összeverődtek, és egy kávéházban múlatták az időt. Lenoirról azt suttogták, hogy hamarosan akár a svájci kanton díszpolgára lehet.

A mester vívásórái történelmi leckék is voltak.

– Ki tudja közületek, hogy melyik a leghíresebb kard? – kérdezte egyszer a tanítványoktól. Egy széken ült, körülötte a földön félkörben három tátott szájú diák.

– Szerintem az Excalibur, Arthur király fegyvere – szólalt meg az egyikük. A többiek bólogattak.

Jean-Baptiste néhány kérdéssel kiderítette, hogy mindannyian jól ismerik a legendás fegyver történetét.

– Mindenben igazatok van – simította végig az arcát a mester –, de azt tudtátok-e, hogy még a kard hüvelyének is varázserőt tulajdonítottak?

Egyetlen kéz emelkedett csak fel.

– Nagyapi mesélte, hogy az, aki magán viseli, sebezhetetlenné válik…

– Úgy bizony. A sebe azonnal begyógyul, egyetlen csepp vére sem hull annak, akinek az övén az a hüvely lóg. A kérdés, amin gondolkodnotok kell egyszerű: melyik nagyobb érték? A kard, amellyel Arthur Anglia ura lett, vagy a hüvely, amely sebezhetetlenné tette? Most pedig induljatok, húsz perc múlva a kitöréseket gyakoroljuk a páston.

A gyerekek arca megélénkült, felugrottak, és már bele is kezdtek a vitába. Lenoir mosolyogva hallotta, ahogy egymás után fogalmazzák meg az érveiket.

Ilyen és ehhez hasonló tanítással teltek a szünetek, aztán folytatódott a testgyakorlás a páston és a páston kívül. Aki odafigyelt, az megismerhette a Második Francia Császárság történetét. Kezdve onnan, hogy Louis-Napóleon Bonaparte egy államcsíny révén megszerezte a hatalmat, és III. Napóleonként trónra kerül. Folytatva azzal a páratlan győzelemmel, amit majd tíz év múlva Solferinónál arat Ferenc József osztrák császár felett. Végül pedig nem elhallgatva a vitathatatlan vereséget és ezzel egy következő köztársaság kezdetét.

Jean-Baptiste ott volt szinte minden nagy csatában. A küzdelmek nyomait a testén hordozta. A vágások a felkarján, puskagolyó ütötte lyuk a combján és az égési sérülés a derekánál. Ezeket mind elfedte a ruha. A bal arcán keresztbefutó heget viszont mindenki látta. A kis francia város, Sedan védelmekor szerezte, ahol a poroszokat csak feltartóztatni tudták, megállítani nem. Aztán Von der Tann-Rathsamhausen gyalogsági tábornok előtt nyitva állt az út Párizs felé, amikorra pedig a főváros elesett, a közlegényből felsőbb tisztté lett Lenoir commandant már nem volt a császár védelmezői között.

Parasztok találták meg a sedani várfal alatt, súlyos sérülésekkel, de még életben. Felrakták egy saroglyára, és elvitték a közeli kolostorba. Ott olajjal bedörzsölték a testét, erdei füvekből teát készítettek, és buzgón imádkoztak érte. A háromból legalább egy gyógymód sikeresnek bizonyult.

A súlyosan sérült francia tiszt magához tért, megerősödött, és két hónappal később búcsút vett az apáttól. A kedve is elment a katonáskodástól, és addigra császára sem volt már, akit szolgálhatna. Vagyis volt, de angliai száműzetésben, ahol nem tartott igényt a gyalogos őrnagyra.

Jean-Baptiste húsz év katonáskodás után nem vágyott többé az egyenruhára. Elbúcsúzott a szent életű szerzetesektől, és dél felé indult. Hosszú hónapok alatt jutott el Genfbe, ahol letelepedett. Feljebbvalóra nem volt szüksége, az alattvalókat pedig felváltották a tanítványok. Rövid idő alatt híre lett a vívóiskolának, amit egy félig francia, félig német mester vezet.

A kiszolgált tiszt életében a katonai kifejezéseket részben újak váltották fel. Az allez!, vagyis az engedély a támadás megkezdésére. A dégagement, ami a kitérés, amikor a támadó pengéjét átviszi a sikerrel védekező pengéje alá. Végül a touché, amikor a bíró érvényes találatot jelez.

Az úti ládájában alig volt valami: mindössze három váltás ruha, két kard és egy csizma lapult benne. Meg a kitüntetései. Azoktól semmi pénzért nem vált volna meg.

Egymagában indult útnak Sedanból, de nem egyedül érkezett Genfbe. Belle Noire a magas hegyeken át vezető úton csapódott hozzá, csupán néhány nappal azelőtt, hogy először pillantotta meg a várost. Sem szép szóval, sem fenyegetve, de még ostorral sem tudta elkergetni maga mellől. Próbálta így is, próbálta úgy is, de kudarcot vallott.

Egy idő után hagyta, hadd törleszkedjen hozzá. Hadd kellesse magát és hadd bújjon mellé, amikor magára húzta a takarót. Nehezére esett volna hangosan kimondani, de azért megállapította: nem is rossz társaság!

Lenoir mester nem tudta, hogyan szólítsa. Ha már az útitársa nem árulta el a nevét, kerített neki ő egyet, amikor elnyújtózva feküdtek egymás mellett. Szuszogva vette a levegőt, védtelen volt, és titokzatos. Megsimogatta a fejét, és először szólította meg az új nevén: Belle Noire – súgta a fülébe. A fekete macska innentől Jean-Baptiste ágyában aludt, az ő tányérjából lefetyelte a tejet, és a nyomában volt, bármerre is járt.

A vívóteremben kora reggeltől késő estig egymásnak adták a kilincset a látogatók. Egyikük sem morgott azért, ha túlságosan korai vagy – éppen ellenkezőleg – éjszakai időpontot kapott csak a mestertől. Egészen apró gyerekkortól jöttek a tanulni vágyó fiúk, de nem volt ritka az sem, ha ősz hajú veteránok forgatták a tőrt. A közeli egyetemi fakultások hallgatói éppen úgy megfordultak itt, mint a kereskedők, az óraművesek, a jogászok, de még az evangélikus lelkész is, aki évtizedek óta a városban szolgált.

Jean-Baptiste-nak feltűnt, hogy a vívók többsége különös érdeklődést mutatott Belle Noire iránt. Mindenkinek volt egy-két kedves szava hozzá, sokaktól simogatást is kapott. A tapasztalt férfi ugyanakkor ki tudta szűrni közülük az igazi rajongókat. A hangszín, amelyen megszólaltak, azonnal elárulta őket.

– En garde!

A vezényszó elhangzása után a vívóteremben pisszenés sem hallatszott. A páston két, fehér ruhába öltözött ember állt. Mindketten szabályos kezdőállásban, felszegett fejjel várták a jelet. Kezükben egy-egy florettet tartottak. A gyakorlófegyver rugalmas pengéjének végét lekerekítették, hogy véletlenül se okozzon sérülést. Ezt leszámítva, súlyra, hosszra és kialakításra egyaránt éppen olyanok voltak, mint hegyes társaik.

A helyiségben mindenki a pástot nézte. Hatan az ablak alól, ahonnan amúgy pazar kilátás nyílt a várfalra, és az előtte kialakított parkra is. Az üvegen keresztül beszűrődő napsugár finoman melegítette a tarkójukat. Másik három növendék a sarokban álló vaskályha körül csoportosult, és onnan figyelte az asszót. Belle Noire előbb az egyikük lábához dörgölőzött, aztán elnyújtózott a közelükben.

Monsieur Lenoir szeme előbb az ő bal oldalán álló vívón siklott végig. Az arcát eltakarta a vasrácsos fejvédő, kézfejét a hosszú kesztyű, testét a vívóing és a vékony, testhez simuló nadrág. Alacsony termetű fiatal volt, arányosan hosszú kézzel és lábbal.

Ellenfele magasabbra nőtt, és testesebbnek is látszott, de a felszerelése megegyezett az övével: a lábát térd alatt végződő bőrcsizmába bújtatta, és az ő fejét is sisak védte.

A tíz méter hosszú pást nem emelkedett ki a vívóterem padlójából. Mindössze egy öt centi széles szövetcsík jelölte ki a helyét.

– Harag nélküli, tiszta küzdelmet akarok látni – mondta a mester. Sohasem mulasztotta el felhívni erre a versenytársak figyelmét.

Belle Noire közben átszelte a termet, és megállt Jean-Baptiste előtt. Bosszantotta őt, hogy a legfeszültebb pillanatban jelent meg, de mutatta neki, hogy elfoglalhatja a helyét. A fekete szépség örömében felugrott, betelepedett az ölébe, és nagylelkűen hagyta, hogy a mester megvakarja a füle tövét. Halk nyávogással jelezte, hogy szerinte sohasem kapott még macska ekkora törődést senkitől, és igencsak elégedett a gazdájával. Közben azért fejét a pást felé fordította, mintha nem akarna lemaradni egyetlen pengevillanásról sem.

Az üdvözlővonalnál álló ellenfelek éppen meghajoltak egymás felé.

– Allez!

A parancs engedélyt adott a küzdelemre.

A jobb oldalon elhelyezkedő, magasabb vívó közvetlen támadással próbálkozott. Szinte kirobbant kezdő helyzetéből, és előre tartott fegyverrel indult meg a másik felé. Ruganyos volt, tele energiával. Megállíthatatlannak tűnt.

A mellkasra irányuló szúrást ellenfele úgy védte ki, hogy reflexből hátralépett, és megpróbálta kifordítani a másik pengéjét. Összekoccant a két acél, a támadás elhalt.

– Ne csak háríts! Válaszolj is! – Jean-Baptiste hangját mindenki tisztán értette.

A bal oldalon álló vívóhoz is eljutott a kívánság, de ösztönösen is tudta, hogy nem hátrálhat tovább. A vállból indított mozdulata ígéretesnek tűnt, de a penge célt tévesztett, és csak a levegőbe szúrt.

– Forró fej helyett hideg vér – értékelt az elhibázott támadás után a mester. Később arra hívta fel a figyelmet, hogy mindketten bízzanak magukban egy kicsit jobban, és összpontosítsanak a riposztra. A közönség feszült figyelemmel követte az ismétlődő támadásokat, és megkönnyebbült sóhajtással nyugtázta a sikeres kitéréseket. Pontot még jó darabig senki sem érdemelt ki.

Hét perc elteltével is kiegyensúlyozott volt a küzdelem, de akkor a termetesebb vívó végre kezdeményezett. Talán elveszítette a türelmét, talán csak döntésre akarta vinni a dolgot. A másik hátrált két lépést, és ahelyett, hogy tovább távolodott volna, inkább lecövekelte magát.

A terem felmordult. Erre senki sem számított. A támadó új lendületet vett, a másik pedig csak erre várt. Meglátta az utat a mellvértjéhez, és már indult is az acél abba az irányba. Megállíthatatlanul és kikerülhetetlenül. A két fém találkozását jelző fémes csattanást mindenki tisztán hallotta, de a hárítás nem sikerült. A támadó fájdalmas nyögése találatról árulkodott.

– Touché – hirdette ki az eredményt Jean-Baptiste. Aztán a győztes felé fordult, és hozzátette: – Örülök, hogy végre nemcsak a hárításban jeleskedik, hanem elhiszi azt is, hogy nyerhet.

Hogy nyomatékot adjon szavainak, meg is hajolt az irányába. A másikhoz is volt néhány szava.

– Monsieur Gerbeaud, ön minden bizonnyal túlságosan sokáig dolgozott éjszaka a krémes csemegékkel, s maga is hozzápuhult az édes masszához. Ha ilyen könnyen kinyílik támadáskor, akkor ne csodálkozzon, amikor egy gyengébb ellenfél leiskolázza.

Belle Noire leugrott Lenoir öléből, ahol eddig mozdulatlanul ült. Megrázta magát, és elindult a vesztes felé. Mintha csak tudná, hogy mindig a legyőzöttek szomjaznak jobban az együttérző figyelemre. A nézők tapsoltak, és éljenezték a győztest. A vívók meghajoltak egymás felé, aztán levették a sisakot. A macska addigra már a magas versenyző lábához törleszkedett. A bíró jobbján álló férfi a vereség ellenére is vidám maradt, a vele szemben elhelyezkedő alacsonyabb pedig egyenesen a szemébe nézett. Nyílt tekintetében egyfajta elégtétel is tükröződött. Megrázta a fejét, hogy hosszú, hullámos haja akadálytalanul zúdulhasson a vállára.

A mester arcán egy árnyék suhant át. Mintha csak most értette volna meg, hogy az iménti mondatával hibázott. Mi több, kínos helyzetbe hozta magát. Visszaszívni nem tudta, lépnie kellett.

– Helyesbítek! Az értékelésem így hangzik: senki ne csodálkozzon, ha egy olyan ellenfél győzi le, aki a gyengébb nemhez tartozik.

Elszórt taps hallatszott.

– Már ha nem sértődik meg ezen – fordult most egyenesen a győztes vívóhoz –, Ramseyer kisasszony, ha önre, bármennyire is erős és céltudatos, mégis így tekintek.

Esther egyáltalán nem vette rossz néven a mester szavait. Hálás volt neki, hogy tanítványává fogadta őt és a legjobb barátnőjét, akivel kislánykoruk óta úgy gondolnak egymásra, mintha testvérek lennének.

Lenoir akkor nem kis kockázatot vállalt a döntésével. Kivívhatta volna a város nemtetszését csupán azzal, hogy a korábban kizárólag férfiak által látogatott terembe betehették a lábukat immár kisasszonyok is.

2.

Claire d’Aubigny és Esther Ramseyer évekkel korábban változatos eszközökkel ostromolta Jean-Baptiste Lenoirt. A valaha volt katonaember észrevette ugyan, de figyelmen kívül hagyta ezeket. Szinte meg is sajnálta a jó házakból való kisasszonyokat, de ezt nem mutathatta ki. A sajnálatot még gyengeségnek gondolták volna, ezt pedig obsitos francia tisztként nem engedhette meg magának.

Claire és Esther levelet írt neki, de nem kaptak választ. Becsöngettek, és nem jutottak a küszöbön túl. Amikor odaléptek hozzá a kávéházban, hirtelen nagyon sürgős dolga akadt. Egyszer a városban sétálva inkább átment az út túloldalára, hogy elkerülje a találkozást. Még édességekkel megpakolt dobozkát is tettek az ajtaja elé! Ezzel – a tudtukon kívül ugyan, de – megtalálták a gyenge pontját. Megenyhült, sőt meg is ingott, de még nem adta be a derekát.

Az utolsó cseppeknek abban a bizonyos pohárban az evangélikus lelkipásztor érvei bizonyultak. Théodore Blanc tiszteletes a hetvenes évei végén járt. Szikár ember volt, ráncokkal szabdalt arccal és mosolygós szemmel. Esketett, keresztelt, temetett. Ápolta az elesetteket. Mindenkit a nevén szólított, nem volt titok előtte a gyülekezetben. Szavaival sohasem parancsolt, inkább elcsendesített.

A tiszteletes tudott a kisasszonyok szándékáról. Okos előrelátásra vallott, hogy beavatták őt. Egy alkalommal, amikor a lelkész kettesben maradt Lenoirral a vívóteremben, a lányok kérésére terelte a szót.

– Kitalálom, hogy mit gondol, uram – mondta, és letette a kezében lévő kardot az asztalra.

– Nocsak! Hát gondolatolvasó is, nem csak pásztor? – Lenoir hangjában gúny bujkált, de vigyázott arra, hogy sértő azért ne legyen.

– Ön szerint melyik?

– Ha az előbbi, akkor eltalálja, mi jár a fejemben.

Blanc elmosolyodott.

– Azt akarja, hogy leplezzem le?

– Nincs titkolnivalóm – ingatta a fejét Lenoir, amit a tiszteletes biztatásnak vett.

– Az, hogy a virtus férfierény. Hogy a penge nem való női kézbe.

Jean-Baptiste bólintott.

– Egyszer beszélt nekem arról, mit tanított önnek a mestere a pengéről. Emlékszik, ugye?

– Már hogy ne emlékeznék rá!?

A férfi úgy nézett a pásztorra, mintha az a becsületébe gázolt volna. Théodore Blanc földig érő fekete posztókabátban állt előtte, különösen vékony teste szinte elveszett a vastag szöveg alatt.

– Bennem is megmaradt. „A penge az akarat meghosszabbítása.” Ez mindenkire igaz lehet, ugye?

– Annak, aki elfogadja, átéli és hittel hisz benne.

– De szépen mondja, mester! Éppen erre akartam kilyukadni.

Lenoir elvesztette a fonalat, széttárta a kezét.

– Mire is?

– Arra, hogy… – érkezett a válasz, de ahelyett, hogy Blanc befejezte volna a mondatot, a falon függő tükörre mutatott. – Nézzük ezt a tükröt! Álljon csak ide mellém, ha kérhetem.

Jean-Baptiste odalépett.

– Mit lát?

– Két embert? Egyet mosollyal az arcán, aki érti, hogy mi történik. Meg egy másikat, aki hallja a prédikációt, de csak a szavak jutnak el hozzá, a mondandó viszont még várat magára…

– Vagyis a lényeg láthatatlan? Pedig éppen maga mondta. Két embert mutat a tükör. Nem két férfit, hanem két embert.

Lenoir már tudta, hogy mire megy ki a játék. Felrémlett előtte a két kisasszony alakja. Látja őket a kémlelőlyukon kinézve, hogy az ajtaja előtt állnak. Elképzeli, amint titokban leteszik az édességes dobozt a küszöbére. Lejátszódik benne a jelenet, amikor az istentisztelet után megvárják a lelkészt a parókia előtt, és előadják, hogy mi járatban vannak…

– A tükör nem tudja, hogy férfi áll előtte, vagy nő. Csak a tartást látja. A hitet, ha azt tükrözi a tartás és a tekintet, vagy a félelmet, ha azt. És Isten is így néz ránk, mester: nem a testet látja, hanem az erőt, amellyel legyőzzük önmagunkat.

Touché, gondolták magukban mindketten, de egyikük sem mondta még ki. Blanc folytatta, mielőtt Lenoir közbevághatott volna.

– Aki vívni akar, az nem a győzelmet keresi, hanem a rendet. Isten ártatlan teremtményeként van-e bárkinek joga, hogy akadályozza őket ezen az úton? Fogadja el, hogy ez is szolgálat. Fogadja be őket, a… Hogy is fogalmazzak? – Blanc egészen addig ingatta a fejét, ameddig nem talált rá a megfelelő folytatásra: – …a maga gyülekezetébe. Fogadja be, és tanítsa őket!

– Istennek tetsző cselekedet lenne ez?

– Erre a kérdésre nem nekem kell válaszolni. Én csak annyit tudok, amennyit itt, ebben a teremben tanultam meg.

– Mi lenne az? – kérdezte Lenoir kíváncsian. Remélte, a válasszal új témába fognak, és nem neki kell dönteni abban a nehéz kérdésben, amely már régóta nyomasztja.

A lelkész megkönnyebbült. Tudta, hogy nyert ügye van. Finoman végigsimította az egyik, falra akasztott maszkot.

– A vívás is csak egy fohász, mester. Van eleje, van vége. Kell hozzá alázat, önfegyelem és hit. Nagy levegő, ami kitart a végéig. Van ritmusa, és van lüktetése. – Blanc tiszteletes belemelegedett, pedig ismerte a mondást: sok beszédnek sok az alja. Éppen ezért a végére csak egy kérdést és egy rövid választ hagyott: – Ön bele tudná fojtani bárkibe a szót, monsieur Lenoir, amikor éppen fohászkodni akar? Én nem ilyennek ismerem.

Sarkon fordult, és anélkül, hogy learatta volna a neki járó babérokat, elindult az ajtó felé. Jean-Baptiste utánafordult és a szemével követte. A lelkészi talár suhogását hallotta, és annyit látott, hogy az ujjvégek bársonyszegélyén megcsillant a napfény.

Percekig állt, aztán szép lassan körbesétálta a termet. Egyszer, kétszer, sokszor. Elidőzött a tükör előtt, és felidézte Blanc szavait. Nem jutott elhatározásra. Éjszaka csak nehezen tudott elaludni. Forgolódott az ágyban. Felkelt, visszafeküdt, aztán megismételte ezt még néhányszor, de sokáig nem jött álom a szemére. Hajnalban ébredt. Miközben kikászálódott az ágyából, már tudta, mivel tölti az idejét.

Alig valamivel emelkedett még csak a horizont fölé a nap, amikor Lenoir kitette a „zárva” táblát a Bástyák parkja vívóterem ajtajára. Gyalog indult az állomásra. Elvonatozott a jókora távolságra lévő Saint-Imier-be, ahonnan Esther Ramseyer és Claire d’Aubigny származott.

A kisváros olyan volt, mint számos hasonló, ahol Lenoir élete során már megfordult. A katolikus templom karcsú, égbe nyúló épülete vonta magára elsőként a figyelmet. Alig tíz év telt csak el azóta, hogy újjáépítették, a mészkövek még fehéren csillogtak a napsütésben, és a torony rézborításán sem telepedett még meg a moha. Távolabb magasodott a fenyvesekkel és rétekkel tarkított Mont Soleil, a hegylánc északról zárta le a völgyet, és a csúcsain itt-ott még a nyár derekán is megmarad a hó.

Az állomásfőnök engedélyezte a mozdonyvezetőnek, hogy a szerelvény kihúzzon az állomásról. Előírásosan szalutált, és addig nézett a vagonok után, amíg az utolsó is eltűnt a szeme elől. Csak ezt követően fordult a peronon egyedül álló idegen felé. Felderült az arca, amikor megtudta, mi járatban van. Ramseyeréket jól ismerte, sőt rokonságban is állt velük. Készséggel magyarázta el Jean-Baptiste Lenoirnak, hol találja a csokoládégyáros otthonát. Azt is tudatta vele, hogy véletlenül se az üzembe menjen. A „derék Johannes”, így emlegette a férfit, már biztosan otthon van.

– Ilyenkor ébredezik a délutáni szunyókálásból – nézett a zsebéből elővett órára. – Jókora séta, de legalább megismeri a várost – igazította útba az állomásfőnök az idegent.

A vívómester elindult, de még hallotta, hogy a vasutas utánaszól: – Adja át az üdvözletemet, uram. Mondja neki, hogy Frederick, a bátyja – ez volnék én – biztosan ott lesz a vasárnapi bridzspartin.

Lenoirt próbára tette az állomástól induló Rue Saint-Martin, mert a település legfontosabb utcája voltaképpen egy meredek emelkedő volt. Olyan, ahol az ember az első száz méter után már biztosan kapkodva veszi a levegőt.

Látnivaló akadt bőven. A kaviccsal felszórt széles úttest két oldalán megtalálható volt minden, amiről Saint-Imier híressé vált a svájci kantonban, de még azon is túl.

Órásmesterek és csokoládét gyártó műhelyek, fémmegmunkálók sorakoztak egymás mellett. A Longines felirat alatt időmérőket kínáltak, Ramseyernél az édesszájúak álltak sorba, aki pedig süteményekre vágyott, az kedvére válogathatott a kávémérések és pepetsművesek között. A vívómester elhaladt egy hotel és a vele szemben álló evangélikus templom között. Jókora séta várt még rá, de hála a vasutas pontos leírásának, azonnal felismerte a keresett házat. Mindössze kétteleknyivel állt a városháza után, ott, ahol a kaptató már kezd igazán kíméletlenné válni. Fehérre meszelt falai világítottak, az utcára néző ablakokban muskátli virágzott, az előkertben jókora etető várta az éhes madarakat.

Esther nyitott ajtót. A szeme elkerekedett, amikor meglátta a Maison des Touches vívómesterét, és még akkor is tanácstalan arcot vágott, amikor bevezette Lenoirt a nappaliba. Sejtette, hogy mi járatban lehet, de nem akarta elhinni.

– Anya, Apa, ő itt Jean-Baptiste Lenoir. A vívómester Genfből… akiről már meséltem nektek.

– Johannes Ramseyer vagyok, ő pedig a feleségem, Magdalena. Genf jókora távolságra van. Feltételezem, hogy váratlan látogatásának fontos oka van.

Ramseyerék két kezükkel építették fel a csokoládéüzemet. Kezdetben egyetlen, meglehetősen apró helyiségben készültek a finomságok, de a kereslet hamar megnövekedett. Kinőtték az aprócska műhelyt. A város szélén néztek ki maguknak egy alkalmasnak tűnő területet. Közel feküdt a vasúthoz, és éppen akkora volt, hogy tisztességes méretű csarnokot húzhattak fel rá. Amikor a finanszírozást is sikerült biztosítani, belevágtak az építkezésbe. A kezdeti létszám egy idő után megduplázódott, aztán átálltak kétműszakos termelésre, amihez újabb munkáskezekre volt szükség.

– Megkínálhatjuk teával, uram? – kérdezte Magdalena, miközben az egyik székre mutatva jelezte a vendégnek, hogy foglaljon helyet.

Jean-Baptiste köszönettel elfogadta, ahogy az édes süteményt is. Esther és Magdalena kimentette magát, eltűntek a konyhában, így a két férfi magára maradt.

A vívómester nem tért azonnal a tárgyra, mert azt szerette volna, hogy valamennyien a szobában legyenek, amikor előhozakodik jövetele okával. A kínossá váló csendet Johannes törte meg.

– Volna kedve megkóstolni a csokoládénkat? – mutatott egy tálcára az asztalon a házigazda. – Ha szeretne, vegyen belőle egyet.

Lenoir gondosan kiválasztott egy darabot. A szájába vette, és néhány pillanatig a nyelvén tartotta. Miután lenyelte, Ramseyerre nézett, és nem tudta leplezni az elragadtatottságát.

– Ez nem is csokoládé – csúszott ki száján, de már meg is bánta. Semmiképpen sem akarta magára haragítani Ramseyert.

– Legalábbis nem olyan, amit megszoktunk. Vevey-ben kísérleteznek vele, de a gyártásig még nagy sokára jutnak csak el. – Mély levegőt vett, aztán a fejét ingatva folytatta. – Ha eljutnak oda egyáltalán. Éveket töltöttek reménykedve, de több volt benne a kudarc, mint a siker. Kinevették őket, ám ez még csak a kisebb baj volt. Egy ideje már suttognak arról, hogy csődbe mehet a vállalkozásuk.

– Megszállott ember lehet… – bólogatott Jean-Baptiste, és nem bánta, ha mohónak tűnik majd. – Szabad még egyet?

– Ezek szerint ízlik! Válasszon kedvére!

Miközben Jean-Baptiste a szájába tett egy újabb darabot, Johannes mesélni kezdett neki. A vívómester keveset értett a bonyolult eljárásokból, de kihasználta az alkalmat, és egy harmadik darab édességet is elvett a tálcáról.

Lenoir érezte, ahogy a házigazda lelkesedik, őt azonban kevésbé érdekelték a csokoládékészítés titkai. Miközben hallgatta a szavakat, ő inkább észrevétlenül körülnézett.

A szoba berendezése meglehetősen puritán volt. Dísztelen székek vették körbe a barnára pácolt asztalt, ahol éppen ültek. A fal mellett egy viseltes szófa állt, ami a kinézete alapján már a sokadik nemzedéket szolgálta. Két hosszú polcon könyvek sorakoztak. A fő helyen a Biblia és egy zsoltárgyűjtemény, mellettük kalendáriumok 1851-től egyetlen évnyi kihagyás nélkül.

Amikor Johannes kifogyott a szóból, varázsütésre visszatért a szobába Magdalena és Esther Ramseyer is. Rövid ideig mindenki a teájával volt elfoglalva. A vívómester tekintete elidőzött az ablakokkal szemközti falon sorakozó festményeken.

– Esther ügyességét dicsérik.

– Pardon?

– Csak annyit jegyeztem meg, hogy azok a képek a lányunk tehetségének bizonyítékai.

– Ön tényleg nagyon tehetséges, kisasszony – fordult a lány felé, aki a nyilvános dicsérettől fülig pirult. – Ha megengedik… – folytatta, de már állt is fel, hogy közelebbről is megnézze őket. Elidőzött egy tájkép előtt, és megjegyezte a különleges perspektívát, egy portrénál pedig az arc részletes kidolgozottsága tűnt fel neki.

Csak miután visszaült az asztalhoz, kezdett bele abba, hogy miért is jelent meg hívatlanul a Ramseyer-házban.

– Eljutott hozzám a hír, hogy a lányuk és Claire d’Aubigny kisasszony, akit, úgy tudom, jól ismernek, vívóleckéket szeretne venni nálam.

Magdalena és Johannes előbb összenézett, aztán bólintott. Lenoir a mellkasa előtt összeillesztette az ujjait, és folytatta.

– Felettébb merész kérés. Olyannyira merész, hogy sokáig nem is akartam tudomást venni róla. Úgy véltem, nem illő dolog, hogy a lányok fiúkkal és férfiakkal együtt gyakorlatozzanak.

A házaspár bólogatott, Esther arca elvörösödött, és zavarában pislogni kezdett. Jean-Baptiste kivárt, és csak egy nagy levegővétel után folytatta.

– De tegnap Blanc tiszteletes szavai meggyőztek az ellenkezőjéről…

– Szó sem lehet róla! – vágott közbe az apa. A felesége nem szólt egy szót sem, csak összeszorított fogakkal ült, és várta a folytatást. A lány a padlót bámulta.

Lenoir felidézte Théodore érveit. Jelezte azt is, biztosítja őket arról, hogy ő is jelen lesz majd akkor, amikor a lányok megjelennek a vívóteremben.

Ivott egy korty teát.

– Helyesbítenem kell. Ha jelen lesznek majd. Nem akkor, hanem ha.

Közben felnézett a szoba mennyezetére, mintha csak a csillárt csodálná, de magában Isten bocsánatát kérte a kegyes hazugságért.

A férj és a feleség továbbra sem volt elragadtatva a lányuk ötletétől. Fejüket ingatva jelezték, hogy hallani sem akarnak róla. Ramseyer úr szúrós szemmel nézett a lányára, amiből bárki kiolvashatta, hogy később, amikor már csak hármasban lesznek, számolnak majd a lánnyal. A felesége belül talán megengedőbb volt, sőt még cinkos is, de ezt egyetlen gesztussal sem mutatta ki.

Lenoir nem adta fel, és percekig tartó ostrommal próbálta felmorzsolni az ellenállásukat. Hol az érzelmeikre igyekezett hatni, hol az észszerűségre. Hosszan mesélt olyan hölgyekről, akik csak kardot ragadva tudták megvédeni a becsületüket vagy éppen a városuk szabadságát.

Esther kérlelő tekintettel nézett a szüleire. A pír már eltűnt az arcáról, de az ujjait egymásba kulcsolta, hogy palástolhassa a remegést. Amikor végre összeszedte a bátorságát, közbe is szólt. Emlékeztette őket, hogy nem egyedül lenne lány a vívóteremben, hiszen Claire is vele tart.

A Ramseyer házaspár, mintha csak erre várt volna, egymásra nézett, és észrevehetetlenül bólintott.

– Beleegyezésünket adjuk, monsieur Lenoir – közölte a döntést a családfő, de felemelt ujjal jelezte, hogy ezzel az ügy még nincs lezárva. – Azzal a felétellel, hogy Claire szüleinek a hozzájárulását is megszerzi.

Jean-Baptiste engedelmesen bólintott. Esther felugrott a székről, kezet csókolt előbb az édesapjának, aztán az édesanyjának is. Madarat lehetett volna fogatni vele.

Lenoir és Esther együtt indult el, hogy megkapják D’Aubignyék beleegyezését. A mesternek sietnie kellett, hogy lépést tudjon tartani az izgatott lánnyal.

Tartalom

Első könyv

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Második könyv

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

Harmadik könyv

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Negyedik könyv

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Epilógus

A szerzőtől megjelent

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Carattere – SIL Open Font License

Charm – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Ephesis – SIL Open Font License

Gloock – SIL Open Font License

Italianno – SIL Open Font License

Lavishly – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License