ELŐSZÓ

A fényes lakkal bevont karfájú, kárpitozott fotel, amelybe sok évvel ezelőtt leültem írni – egészen pontosan írással próbálkozni kis szobám csendjében –, még mindig ott áll családi házunk felső emeletén. Nagyon szerettem puha ölelését, a laptopot az ölembe raktam, és kezdődhetett a kalandozás. Csupán fehér prémes takaróját igazítja meg még néha édesapám, amikor otthon jártunk után rendet rak, hogy legközelebb is onnan figyelhesse ténykedésemet, ha valami feladat akad számomra az íróasztalnál. Érdekes, hogy azt sosem használtam írásra, mindig máshová kuckóztam be egy-egy történethez.

Nem volt írógépem, sem méretes spirálfüzeteim, amelyek oldalait sűrűn telekörmöltem volna. Mindig az elektronikát használtam novellaírásra, ezzel tudtam száguldó gondolataimat a leghívebben követni, itt nem kellett áthúzogatni semmit, sem hosszú percekig keresgélni javítóeszköz után, ha félreütöttem valamit a sorokat róva. Általában délutánjaimat és estéimet töltöttem vele, hogy egy-egy új történetet papírra vessek. Már akkor is éreztem azt, ami azóta sem hagyott el, hogy nincs is ennél jobb elfoglaltság, elégedetté, és boldoggá tesz szépen kifejezni magam, és úgy szárnyalnak a gondolataim, ahogy azelőtt soha.

Az élet a maga sokszor kéretlen és hirtelen eseményeivel és fordulataival szakította meg ezt a kalandozást. Arra kényszerített, hogy egy időre visszategyem az íróeszközömet a tokjába, és ne is vegyem elő, amíg ismét készen nem állok rá, míg ujjaim újra bizseregni nem kezdenek a várakozástól, hogy gondolataim és érzéseim kifejezőivé váljanak.

Úgy vágok tehát bele, vagyis inkább kezdem újra, ahogy félbe maradt. Azt gondoltam akkor, évekkel ezelőtt, hogy itt a vége. Az az ember, akiért lázasan püföltem a billentyűket hónapokon át, akiért annak képzeltem magam, aminek látni szeretett volna, nem létezett többé. Az elvesztését követő zűrzavaros, fájó, felfoghatatlan hónapok, évek, amelyek őrült módon magukkal ragadtak, másfelől boldogságot is ajándékoztak nekem, mert közben megismertem a páromat. Mintha felkapott volna akkor a forgószél, amelyből felocsúdva ma már szédelegve próbálok fókuszálni, megérteni a miérteket.

Édesanyám volt sok éven át a lelki társam, az önbizalmam kovácsa, az a kincs az életemben, amiről azt hittem, még jó sokáig nem kell gondolnom az elvesztésére. Nem akartam arra gondolni, hogy egyszer elmehet. Nem lett volna erőm hozzá. Vannak nagy emberek, akikkel kapcsolatban úgy érzem, sosem lenne szabad távozniuk közülünk, annyi szépet és nemeset adnak ennek a világnak már csak azzal is, hogy léteznek. Ő nem volt híres személyiség, de a legszeretnivalóbbnak őt ismertem, és annak is, aki a körülötte lévők felé a legtöbb kedvességet sugározta.

Mégis elment egy őszi napon, nem sokkal születésnapja előtt, szép csendesen, köszönés nélkül, és csak most, öt év elteltével kezdem érteni vélni, hogy az utolsó felém küldött pillantása volt a búcsúja. Talán éppen a Teremtőjével egyetértésben döntött úgy, hogy mennie kell, mert őrangyalként sokkal többet tehet értünk, mint a földi fáradt testében.

Ezért történhetett meg, hogy nagyot fordult velem a világ, és elkerültem megözvegyült édesapám mellől, fel a fővárosba, a szerelmemhez. Sokat, nagyon sokat beszélgettünk anyáról, amikor hazalátogattunk és telefonon is, mindig csodáltam, hogyan képes apa ott élni, ahol mind együtt voltunk hosszú éveken át. Fel nem foghattam, annyi emlék között hogy nem szakadt meg a szíve. De mint kiderült, neki épp az adja az erőt a mindennapokhoz, hogy láthatja őt a lelki szemeivel.

Mindent átbeszéltünk. Támaszt kerestem, és keresek a mai napig is, csak talán már nem olyan mértékben. Mert nem értettem. Nem értettem, hogy mehet minden ugyanúgy tovább, miért nem állt meg az idő, miért nem jelzi valami most már örökké, hogy nincs velünk, akit a legjobban szerettünk. Jól emlékszem, azon a napon csak jártam fel-alá a szobában, míg apa telefonon beszélt a kórházzal, és azt mantráztam, hogy anya jobban van, azért hívnak, hogy szóljanak, használt a kezelés. Aztán meghallottam, ahogy apa elismétli a telefonba, mintha másképpen maga sem fogná fel, hogy anya az éjjel elhunyt. Felzokogtam, és abba sem tudtam hagyni hosszú perceken át. „Édesanyám! Nem, ez nem lehet!!!”

Ám hiába közölte egy orvos a telefonban, hogy anya elment, nem történt semmi. Nem sötétült el a nappali világosság, sőt novemberi napsugárban fürdött a kert azon a kora reggeli órán. Nem állt meg a falióra, hanem kegyetlen monotóniával ketyegte tovább a perceket. Nem hallgatott el a szomszéd kutya ijedten, mintha megérezte volna, hogy valami súlyos változás történt a világban. Öt másodpercnyi csend, süketség, szünet a kilégzés és a belégzés között, ami eltelt, amíg apa kérdezett, és az orvos válaszolt. Ott kellett volna valaminek megszakadnia. De az élet nem állt meg, és pislogni kellett, lélegzetvétel tört utat magának, szúró, bénító fájdalom a mellkasban, könny a szemben és nem volt megállás, tenni kellett a dolgokat tovább.

Én pedig csak figyeltem befelé és kifelé egyaránt. Hol vagy? Hová mentél? Mi lesz most? Mit kezdjek apával? Mit teszek, ha vita lesz köztünk? Ki fogja elsimítani? Hogy kezdjem így járni a saját utamat? Hogy hagyjam itt magára idősen, megfáradtan? Egyszerre megrohantak a kérdések, egyre több, feltartóztathatatlanul, válasz nélkül. Azok ott maradtak anya szemébe és hangjába zárva.

Megláttam az elárvult fotelt, az üres ágyat, a levetett blúzt a szék karján, a citromfűteától sötét karimás csészét a konyhában. S akkor egyszerre csak ott volt. Ott volt a változás feketén-fehéren. Az üresség. Egy ember, az ember, a mama hiánya. Többé már nem jön haza. Apa hangja napokon át visszhangzott a lépcsőházban, ahogy magában azt mormolja: „Nincs többé.” Ilyen egy családtag távozása. Betölthetetlen üresség, és közben egymás után bekövetkező szükségszerű, vagy nem várt változások, a használati tárgyai elpakolásával járó felfoghatatlan végérvényesség. Hosszú időn át elhúzódó gyász, mely hol elemészt, hol elcsendesedik.

Édesanyám bízott benne, hogy végre elkezdem élni a saját életemet. Akkor már volt kiért. Hónapok lassú sodrásában érkezett meg hozzám a szerelem, olyan észrevétlenül, hogy tulajdonképp csak anya kezdte el sejteni: „Te jó ég, lányom, ez kezd komolyodni!” és „Hűha!” meg „Nahát!”, és persze „Nocsak, nocsak!”

Aztán jött a hideg zuhany, igen ám, de Pestig kell menni érte, az azonban sosem lesz kevesebb 200 kilométernél. Én pedig döntöttem a szívemre hallgatva, mert éreztem, hogy ez az, amire mindig is vágytam. Mondani nem mondtam semmit, mert a módot nem láttam. Hogy is mehetnék el nagybeteg édesanyám mellől? Akkor még nem tudtam a megoldást, de reméltem, hogy majd csak lesz valahogy.

Ha bárki megjósolja nekem sok évvel ezelőtt, hogy lesz egy csodás új családom, fájdalmas mosollyal válaszolom: „Jó is lenne!” Anya ugyanis megérkezett a fénybe, és szembetalálkozott az unokájával. Úgy képzelem, együtt töltöttek egy kis időt, majd átadta neki a stafétabotot, ő pedig két év múlva megszületett. A mi kis csodánk. A családi almáriumban láthatatlan tintával nevéhez a Huncutka jelzőt is nyugodtan oda lehetett volna írni. Eldöntötte, hogy a mi kislányunk akar lenni, és egy életre levesz a lábunkról. Sikerült neki. Minden nap van néhány olyan perc, amikor hitetlenkedve nézem, hogy van egy kis huncutkám, aki színessé varázsolja a szürke hétköznapokat.

Kíváncsi lennék, látja-e még valahol anya, – reményeim szerint igen, hiszen szerződtettem őrangyalnak – mennyi új dolgot, mennyi változást, mennyi ébredést és tervet hozott az élet. Az is lehet, hogy éppen az ő keze van a dologban. Ilyennek szeretne látni. Újra püfölöm a billen-tyűzetet, visszatért belém a pezsgés. Szeretett elszántnak és alkotónak látni. „Neked írnod kell, lányom.” – mondogatta minden megszületett írásom után. „Író akarok lenni, – mondtam – szépen írni, lélekig ható, szellemet, szívet emelő gondolatokat papírra vetni.” „Te csak írj, a többit meghozza az idő.”

Aztán hirtelen kifogytam. Az erőm ment el, nem a témák. Tudtam, hogy először őt kell leírnom, a búcsúmat, vagy ha úgy tetszik a köszönetemet. Ez pedig hosszú időn keresztül váratott magára, mert annyira fájt. El kellett jönnie annak a pontnak, amikor a gyásztól földre rogyott lelkem felemelkedik, mert alkotni akar. Azt hiszem, valamilyen tekintetben minden földi halandó furcsa szerzet, aki tollat ragad.

Bár én is annak érzem magam, mégis mindig a tökéletességre törekedtem. Arra, amire anya is mindig tanított. „Azokat az írásokat szeretem, amiket nem elég egyszer elolvasni. Legyen mélyen szántó, hogy lega-lább kétszer felfaljam, mire minden tekintetben megértem a szavait. Azután legyen szép, hogy gyönyörködjem benne. Végül pedig legyen szórakoztató, elgondolkodtató, vagy döbbenetes, hogy idézni is akarjam. Bárhogy számolom lányom, ez így már legalább négyszeri elolvasása ugyanannak a dolognak.” Anyám bölcs asszony volt…

Előfordul, hogy visszakívánom őt közénk, ilyenkor abba is bele-gondolok vajon jó lenne-e neki itt lenni. Utolsó éveiben a Parkinson kórtól, és egyéniségét, testi erejét egyaránt egyre inkább leromboló tüneteitől szenvedett. Közéjük tartozott a depresszió is. Mit szólna hát most a Covidhoz, mit élne át a szomszédban zajló háború miatt? Próbálom elengedni őt, azt képzelni, jobb ez így, hiszen bezártságban élné az év nagy részét, félelemben, hogy mi lesz, ha a háború átlépi az országhatárt.

Csakhogy ámítom magam. Anyám alapjában véve pozitív szemléletű ember volt. A vírusra azt mondaná: „Hála Istennek, hogy minket elkerül, és adja a Jóisten, hogy így legyen másokkal is. Mindenki gyógyuljon meg belőle, és éljen tovább jó egészségben.” A háborúval kapcsolatban pedig leginkább a menekültekre figyelne, és rábeszélné apámat, hogy segítsenek rajtuk, ahogy tudnak. A „ma neked, holnap nekem”, a „jót tett helyében jót várj”, és a „segíts, ahol tudsz” közhelyei nagyon közel álltak a szívéhez. Szeretett adni, és nem kért cserébe semmit. A szeretetet mindig könnyes hálával fogadta, és ezt érezték a körülötte lévők is, mert ott juttattak neki, ahol csak tudtak.

Sokszor mondtam már az azóta férjemmé avanzsált páromnak, hogy szerintem anya nagyon szerette volna. Szomorú a tudat, hogy mindösszesen annyi időt volt alkalmuk együtt lenni, amíg a párom beköszönt neki a szobába. Énrajtam keresztül zárta a szívébe anya, az én rajongásom és sztorijaim teremtették meg köztük a kapcsolatot. A párom pedig mindig mosollyal válaszol, ha anyáról mesélek neki, vagy őt idézem, mert szerinte látszik a szememen, az egész lényemen, hogy milyen közeli, szeretetteljes viszonyban voltunk egymással. Jó érzés, hogy szeretik egymást, pedig valójában már nem volt alkalmuk egy nagy beszélgetésre.

A párom ilyen szempontból is különleges ember a számomra. Átsegí-tett életem talán legnehezebb időszakán. Ha belegondolok, mi történt volna, ha ő nincs, egészen másféle sors bontakozik ki előttem. Akkor összetörtem volna. Apró darabokra esik szét a lelkem, sokkal mélyebb lett volna az így is nagyon nehéz gyász időszaka. Ha ma belenézek abba az ürességbe, amit anya távozása okozott bennem, bizony még most is megszédülök, és azt hiszem, megszakadna a szívem, úgy tudnék sírni.

Szerencse vagy sorsszerűség – nehéz a kettőt szétválasztani –, hogy a párom iránti érzéseim is nagyon mélyek, így egyik érzés egyensúlyban tartja a másikat. Idővel pedig az egyik lassan halványodik, míg a másik egyre erősödik. Hosszú út vezetett ide, és voltak percek, amiket nehezen éltem meg, mert olyan nincs, hogy az ember körül mindig akad valaki, aki kirángatja a borús gondolatokból. Nem is lehet. Előbb-utóbb muszáj szemébe nézni a sötétségnek.

A tükör megmutatja a szem összes titkát, ami végül az idő töredék részéig fáj csupán, mert az elme okos és vigyáz a gazdájára. Amikor első alkalommal néztem a saját szemembe, a színét láttam csak, a ráncokat körülötte. Nem mertem mást, mélyebbet látni, védekeztem. Aztán lassan, habozva felbukkant a múlt, a legfájdalmasabb pillanatok, felvillanó emlékképek, amikor már nem a saját szememet néztem, hanem az elmém filmvásznát. Egészen addig, amíg az új hatások be nem tolakodtak a pillanatba, és a szomorúság mellett szürreális módon egy repülőgép kezdetben távoli hangjára lettem figyelmes. Felettünk már aránylag alacsonyan szállnak a járatok. Ez az egyre erősebbé váló zaj, ébresztett rá arra, hogy soha semmi nem lesz többé a régi, sem jó, sem rossz értelemben. Más lesz. Más lesz elviselni, megélni is, érettebb fejjel. Anya ezt üzente akkor. Lelki szemeimmel látni véltem a mosolyát, az elnéző tekintetét, az ígéretet a biztató kacsintásában, hogy itt marad, amíg szükségem lesz rá.

Érdekes pillanat volt, félelemmel és kíváncsisággal teli. Másképp fáj már. Tompábban, hiábavalóan. Az zakatol bennem: „Engedd el, már nem kell, hogy fájjon, csak az, hogy szeresd. Csak azt tartsd meg. Szeresd, amíg élsz. Mesélj róla a kislányodnak, idézd fel a szavait, a mosolyát, a mozdulatait, a jó szívét. Ennél több nem kell. Ő is így szeretné, te is tudod.” Amióta nincs, tulajdonképp bennem állnak össze a beszélgetéseink. Vannak a régi kérdések között újak is, de mégis meg tudja válaszolni őket, mert tudom, mit mondana, még a szavait is hallani vélem. Tudom, mit tenne, mikor kacagna, és hogyan. Mitől sírna, és melyik helyzetben mondaná a magáét.

Az ő lenyűgözésére és megdöbbentésére születtek meg e kötet írásai, nagy részük nem saját élmény, de megmutatja azt a világot, amiben élünk nap mint nap, és leginkább rajtunk, hangulatunkon, élethelyzetünkön múlik, hogy lelkünknek melyik részét ragadja meg egy-egy esemény vagy pillanat. Nem is az volt a célom, hogy saját életemet mutassam be – legalábbis egyelőre –, sokkal inkább szerettem volna egy-egy jellemzőnek gondolt élethelyzetben a lélekbe látni, átélni és éreztetni életünk nagy eseményeinek súlyát. Talán sikerült is bizonyos mértékig. Anyám esetében biztosan tudom, hogy figyelmesen hallgatta amikor felolvastam, és csodálkozva veszett el a soraim közt, amikor a kezébe adtam. Itt ül a vállamon most is a képzeletemben akár egy pihekönnyű őrangyal, minden helyzetben segít, és sugallja a megoldásokat a problémákra. Örül és elégedett, hogy végre úgy lát, ahogy most létezem, alig várná, hogy végre elolvashassa a történeteimet, és odaülne mellém, hogy az önbizalmam, a támaszom legyen, amikor végre megnyomom a „Küldés” gombot.

Hiszem, hogy minden akkor történik meg, amikor eljön az ideje, egy perccel sem hamarabb, vagy később. Sok csoda történt így az életemben, amelyekről majd szépen, sorjában máskor számolok be. De mind végigment a lélek rostáján, mindet át kellett élni teljes súlyával, és mind gazdagította így, vagy úgy az életet. A test lehet törékeny és esendő. Ám a lélek mindig tanítani akar valamit, bármily fájdalmasnak is tűnik olykor-olykor. Az ilyen „mérföldköveken” pedig meg lehet pihenni, hogy számot vessünk addigi életünkkel, de aztán fel kell állni, hogy lássuk, mit tartogat a következő.

AMIKOR FÉLIG TELE…

… az olyan jó érzés. Még mielőtt azonban rosszra gondolnál, kedves Olvasó, hadd közöljem veled máris, hogy arról a bizonyos képzeletbeli pohár vízről beszélek, amelyen az optimista emberek mérik életük boldogságának szintjét. Sok pillanat van az ember életében, amelyek során azt érezheti: „Most félig tele van”. Ez annyira ritka, vagy múlandó állapot, hogy meglehet, észre sem vesszük, és tovaröppen, mielőtt kiélvezhetnénk.

Bezzeg, ha félig üres! Szinte már kéjes örömet okoz a panaszkodás, amelyet sorsunk szerencsétlen alakulása folytán embertársainkra zúdítunk, már ha egyáltalán akad olyan ember, aki valóban odafigyelve hallgatja. Ilyenkor kérdem én, miért nem megy el a panaszos arra a szintén az anekdoták világában működő piacra, ahová a bajainkat visszük el, hogy aztán mélyen megszégyenülten, de legalábbis csalódott bosszúsággal térjen onnan vissza az övéi közzé, közölve velük, hogy már megint nem az övé volt a legnagyobb. Hála istennek, élnek még köztünk olyanok is szép számmal, akiknek az ilyen-olyan körülmények ellenére is félig telinek látszik az a bizonyos pohár.

Szétnéztem tehát a környezetemben, hogy felkutassam, hol találok ilyen reménytelenül optimista embereket és helyzeteket, és vajon mekkora az az ivóalkalmatosság, melynek szintje náluk valami okból félútig emelkedett. Ahogy töprengtem, azt fedeztem fel, hogy mindenki életében vannak, vagy voltak már olyan helyzetek, amikor nem maradt szomjan. Különben is! A teli pohártól hamarabb elhív a természet, szóval okosabb azt módjával. Hogy igazam van-e meglátásaimban, azt ítéld meg te magad, s ha megteszed, akkor elérheted, hogy legalábbis egy pohár ismét félig tele lesz… Az enyém…

*

Sötétedik. Novemberi alkonyat szólít a kötelességem felé. Meg kell vallanom, néha terhes a felelősség, de ha a végeredményt nézem, mégis csak jó dolog, hogy enyém ez a feladat itthon. Annyi a tennivaló délutánonként, hogy igazából fogalmam sincs, hogy jut eszembe magamtól, mikor jön az etetés. Nyáron kicsit tovább lehet húzni a dolgot, elég estefelé meglátogatnom a kis kedvencemet, de télen már kora délután leszáll a hideg szürkület, akkor nem lehet olyan sokáig várni. Csak elindulni nehéz. És persze kifundálni, mi legyen a vacsora. Bár tulajdonképpen neki teljesen mindegy, mert mindenevő. Konkrétan az. Ilyenkor csak arra kell vigyáznom, hogy ne legyen túl forró a finomság, amit kap, minden más mellékes. Mielőtt még leérek hozzá, már hallom is a kiskaput, ahogy nagyot nyög a súlya alatt, amikor felugrik rá, és mozdulatlan izgalommal várja a jöttömet. Első számú lépés a szimat. Addig se ki, se be.

– Menj már odébb egy kicsit, ha enni akarsz! – szólok rá erélyesen, mégis örülök a mohóságának, mert abból tudom, hogy minden rendben vele.

A kíváncsisága végül győz vélt szigorom felett. Hiszen a vacsorájáról van szó! Tudnom kellene már, hogy egy eb számára az mindenekfelett való. Na de kérem! Hol marad akkor a tisztelet? Én vagyok a főnök! Legalábbis szeretném hinni. És ő most mindenre hajlandó, hogy pár percig ebben a hitemben ringasson. Még arra is, hogy teljesen és tökéletesen alávesse magát az akaratomnak. Minden idegszálát megfeszítve koncentrál arra a pillanatra, amikor intek, izgalmát pedig azzal fejezi ki, hogy hol egyik, hol másik mellső lábát emelgeti fel, mint aki bármelyik percben indulni kész, és ugyanakkor, mintha azt sugallná: „Látod, gazdi? Nem fogok odarohanni, hisz még a lábam sem éri a földet!” Mindent a kajáért! Szinte meg sem kell szólalnom, ő tudja, hol a helye, amíg a lábasból az edényébe kerül a lakoma. Bizton állíthatom, ez idő alatt nincs nála fegyelmezettebb kutya világon. Se éhesebb. De még boldogabb sem. Nem félig van tele a tányérja, hanem púposan, színültig! Hát van ennél nagyobb öröm az életben?

*

A postaládához vonulok, csak reklámújságok vannak benne. A szomszéd bácsi irigylésre méltóan idilli képet mutat a babakocsival, amelyet maga előtt tol. Máskor csípős megjegyzéseit most félreteszi, egészen jámbor, sőt már-már földöntúli mosollyal tolja az unokáját a sarki bolt felé, és reméli, hogy csak találkozik valaki ismerőssel útközben, aki talán még azt is megemlíti majd a kis kocsi mélyén alvó kisfiúval kapcsolatosan, hogy mennyire hasonlít rá. Ha másban nem, hát mivel mindketten egyformán kopaszok.

A szomszéd bácsi nem vág minden nap ilyen üdvözült arcot. Sok a gond a családban, az élet nem mindig alakul úgy, ahogy azt a halandók szeretnék. A ház rég felújításra szorul már, de a pénz nem futja ilyesféle álmokra. A felesége sincs túl jó bőrben, elég súlyos nyomokat hagyott rajta a gyárban leszolgált idő. A kert ápolásra szorulna, de most nincs aki csinálja, pedig a veteményes már ásóért esdekel. Nehéz az élet, pedig így, öreg korukra kellene már könnyebbnek lennie.

Mégsem panaszkodik. Hogy is tehetné, amikor a héten lesz hat hónapja, hogy itt van ez a kis tündérke a családban. Ezt az apróságot pedig nagyon lehet szeretni. Nem számít se kert, se ház, se betegség, amikor látogatóba hozzák az unokát, a szemük fényét. Különleges napok ezek. Ilyenkor a cigaretta kiszorul a bejárati ajtó elé, ha szívni akarják, csak fázzanak! Megtelik élettel az egyébként néma szoba, amikor ébren gügyög, halkan járnak napközben ha alszik, de ez a csend nem nyomasztó, hanem szent. Csak fel ne ébresszék, hadd álmodjon szépeket!

Ezúttal a gyerekek itt vannak már három napja, és közös a fürdetés, a pelenkázás, az etetés. Már ő is csinálta. Csak úgy mosolyogtak rajta. El is vörösödött, de azért nem volt olyan ügyetlen mégsem. Igaz, hogy megvan már annak lassan harminckét éve is, hogy a saját fia mellett segített így, de azért bizonyos mozdulatok mégiscsak örökre bevésődnek az ember fejébe.

– Na, nagyapa! Nem is olyan rossz! Máskor is te fogod csinálni! – jegyzi meg a menye, és elmosolyodva ül a kád szélére fürdetés közben. Most lehet egy kicsit pihenni, a fiatalúr jó kezekben van.

– Nagyszerű! Állok elébe! Hozhatod minden este! – Nagyot nevetnek együtt, és erre a hangra csilingelő kacagást hallat a kicsi is, az akkor a világ legédesebb hangja. Feledve minden rossz, ezek a percek magukért beszélnek. Szinte túlcsordul a pohár.

*

– A kezed járjon, ne a szád! – mindig megkapja a magáét a tanító nénitől. Pedig tudhatná már Mártika néni, hogy az ilyesmit nem lehet siettetni. Neki amúgy is lassabban megy. Minek ez a rohanás? Nincs jó kézügyessége, és kész. Ráadásul a tanító néni mindig elbeszéli az óra felét, azt mondja, rendesen elő kell készíteni a dolgokat, máskülönben nem azt látja viszont a rajzlapokon, amit a tananyag előír.

– Nem értem én ezt! Mindig azt mondja, hogy használjuk a fantáziánkat, aztán meg, ha tényleg használjuk, akkor ki kell radírozni a felét. Hát tehetek én arról, ha engem a dínók érdekelnek a legjobban? Azokat rajzolom a legügyesebben, persze, hogy minden rajzomra megpróbálom odacsempészni őket! De neki nem tetszik! – panaszkodik Sanyika otthon, és a mama is érzi a helyzet oly’ igazságtalan mivoltát. Honnan tanult meg az a kilencéves kobak így érvelni? Tőle biztos nem. Ő rögtön sír, ha valakivel nézeteltérése támad.

– Legyél türelmesebb, Sanci! Meglátod, egyszer eljön a te időd is – próbálja vigasztalni mama, nem sok sikerrel. A gyerek szemében ott marad a makacs kétely.

– Na, persze! Ugyan mikor fogunk mi dínókat rajzolni? Szerintem ilyen téma nincs is abban a nagy szürke könyvben, amit a tanító néni a szünetben lapozgat – legyint Sanyika, és kedvetlenül színezgeti az olvasókönyv ábráit.

A mama megsimogatja a fejét, és még egyszer meghallgatja az olva-sást. Bár a rajz is ilyen jól menne! Talán beszélnie kellene a tanító nénivel. Hátha együtt kitalálhatnak valamit!

A csütörtöki rajzóra legyőzhetetlen akadályként tornyosul Sanyika szeme előtt. Semmi kedve hozzá. Biztos megint az ősz lesz a témakör, annak pedig semmi köze az ő kedvenceihez. Na, mindegy, jöjjön, aminek jönnie kell! A teremben máris nagy készülődés folyik. A hetesek rajzlapokat osztanak, előkerül a zsírkréta is. Becsengetnek. Az osztály zaja csak akkor ül el, amikor belép az ajtón Mártika néni.

– Jó reggelt mindenkinek! Hogy vagytok ma? – kérdezi kedvesen, és lepakolja a könyveit. Micsoda kérdés ez? Mint ahogy az ember ilyen korán lehet. Sanyika szórakozottan babrál a színes ceruzáival a jelentés alatt, aztán leülnek, és a tanító néni elővesz egy papírt. – Egy kis figyelmet kérek! Hoztam nektek egy meglepetést. Ma reggel érkezett egy pályázat. Rajzolni kell, de nem szokványos témában. Nem is tudom, ki lenne olyan ügyes… – a tanító néni lopva Sanyikára néz, aki még mindig a ceruzáit rendezgeti. – A versenyt a fővárosi állatkert írta ki, és azt kérik tőletek, hogy képzeljétek el, milyen lenne a saját állatkertetek…

A kisfiú mintha most ébredne az álmodozásból, hirtelen felkapja a fe-jét. A saját állatkertünk? Izgatottan mozgolódni kezd, aztán felemeli a kezét.

– Mártika néni! Abban az állatkertben képzeletbeli, vagy régen élt állatok is lehetnek? – kérdezi kikerekedett szemekkel.

– Nos, Sándor… Ha ez alatt a dínókra gondolsz, sejtésem szerint, igen. Használjátok a fantáziátokat! Ezúttal semmit sem radírozok ki! – jelenti ki ünnepélyesen a tanító.

A gyerekek keze máris mozogni kezd, és ezúttal Sanyikának sem kell egy fél óra, amíg kitalálja, miről szóljon a rajza. Mártika néni a padok között járkál, aztán megáll a kisfiú mellett, és hosszasan elidőz a rajzát nézve. Egyetlen állat sem egyforma, amely a képen megjelenik, de mind élnek. A gyerek észre sem veszi, hogy ott áll fölötte, teljesen belemerül a munkába. Végül a tanító töri meg halkan a csendet.

– Mondd csak, Sándor! A nevüket is tudod? –érdeklődik.

– Még szép! Milyen állatkerti igazgató lennék, ha nem tudnám? – vágja rá büszkén a kisfiú, a tanító néni pedig mosolyogva néz rá.

– Úgy nézem, ez a munkád megér egy ötöst. Írd rá a neved és a lakcímed, részt veszel a versenyen! – simogatja meg Sanyika üstökét, aztán tovább sétál.

– Anya nagyon fog örülni! Ma jó napom van! – súgja oda a pad-társának.

*

Mostanában nincsenek könnyű napok. Sőt, valójában már jó ideje nincsenek. Mind ugyanúgy kezdődik, és ugyanúgy ér véget, és bár szereti az állandóságot, de nem így. Amióta nincs munkája, Ági tudatában az állandóság helyét egyre inkább a biztonság vágya veszi át. Hogy lehet így bárminek is nekikezdeni? Se család, se gyerek. Pedig szeretne majd egyszer, de ahogy most végignéz az életén, ennek elég csekély az esélye a következő egy éven belül.

A pályakezdőket vagy mindenhol bizalmatlanul fogadják, vagy olyan munkákkal bízzák meg, amivel a gyakorlottakat már rég nem zargatják. Eddig úgy vélte, nincsenek nagy igényei, de most még azok a minimális vágyak is óriásinak tűnnek. Utálja azt érezni, hogy hiába tanult annyi éven át. Nem is akar erre gondolni. Pedig azt hitte, hogy kelendő lesz azzal, amit megtanult. Aztán rádöbbent, hogy a munka világa, vagyis a felnőtt világ sokkal keményebb és nehezebb, mint képzelte.

Amikor még iskolába járt, olyan távolinak tűnt mindez. Az oklevelét a rektor ünnepélyes beszédét követően kapta meg. Az őszülő halántékú, tekintélyt parancsoló férfinak köszönhetően többedmagával azt az érzést vitte haza a diplomaosztóról, hogy most majd megnyílik előtte a nagyvilág. Ha ez ilyen egyszerű lenne! A rektor úr csak azt felejtette el részletesebben ecsetelni, hogy egy állásra lesznek vagy százan, és ha lenne olyan szerencséje, hogy akad egyáltalán üresedés, akkor pályakezdőként sok gondot és akadályt kell majd leküzdenie.

– Kollegina! Legyen szíves ezt lefénymásolni!

A gyakorlat alatt többnyire ez volt a feladata. Fénymásolás. Semmi komoly. Végül már nem is vágyott másra, mert az a más olyan teljesíthetetlennek tűnt.

– Köszönjük, hogy nálunk töltötte a gyakorlati idejét. Sok sikert kívánunk a továbbiakra!

Nem tartóztatták, nem kínáltak fel semmilyen munkalehetőséget. Ennyi volt. Aztán hazament, és napról napra csak bújta az újságokat és a számítógépet. Három hónap telt el eredmény nélkül, és lassan elvesztette minden reményét. A legtöbb munkalehetőség az otthonától távol kínálkozott, messzire pedig nem akart menni. Talán ha családja lenne… azért elköltözne. De így, a nagy semmire… egy idegen helyre… Ő ezt nem tudná megtenni.

Nem maradt más választás, hamarosan meg kell jelennie a munkaközvetítő irodában, hogy felvegyék a névjegyzékbe. Az épületben hosszú sor áll mindenféle emberekkel. Lassan halad az oszlop, de nem lehet látni, mitől megy olyan nehézkesen. Az emberek arca feszült, és türelmetlenségről árulkodik, csak az ismerősök beszélgetnek. Tisztára, mint az orvosnál! Úgy is érzi magát. Egyre nyomottabban, egyre lehangoltabban.

Egyszer csak megmozdul a sor eleje, és egy fiatalember jön szembe a tömeggel. Ismerősnek tűnik a lány számára. Ahogy közelebb ér a neonfényben fürdő folyosón, végre a felismerés szikrája csillant meg Ági szemében. Ő az, bizony! A volt osztálytársa.

– Szia! Hát te? Mi a csudát keresel itt? – szólítja meg Miklós csodálkozva. – Hogy létezik az, hogy épp neked nincs munkád?

A lány szinte szégyenkezve süti le a szemét Miklós előtt. Ez olyan kellemetlen! Szinte végig osztályelsők voltak mindketten, most meg itt állnak, ennek az intézménynek a falai között.

– Hát az a helyzet, hogy tényleg nincs. És te? Mi járatban vagy itt? – kérdez vissza gyorsan halkabban Ági. – Azt hittem, te nagyobb szerencsével jártál.

– Mondhatjuk. Úgy egy fél évvel ezelőtt indítottam be a vállalkozásomat, és most kellene hozzá néhány munkatárs. Tényleg nem dolgozol még? Pedig egy ilyen feltételezhetően ügyes szakembert vétek parlagon hagyni! – néz rá komolyan Miklós. Egy pillanattal később pedig fel is teszi a kérdést, amelyre a lány a legkevésbé sem számított, és amely pont a legjobbkor jött a számára. – Ági! Lenne kedved nekem dolgozni?

A lány először azt hiszi, csak a képzelete játszik vele. Amikor azonban Miklós továbbra sem válik kámforrá a szeme előtt, mégiscsak hinni kezdi a csodát.

– Komolyan mondod? – néz rá reménytől ragyogó szemmel, és hevesen dobogó szívvel.

– Naná! Ezzel nem viccelnék. Szóval? – húzza félre a sorból, mert egyrészt más fülének nem szánja a kérdést, másrészt meg éppen elhalad mellettük valaki távozóban.

– Hát akkor, rendben. Jó. Nem is hiszem el, hogy ez igaz! – válaszolja Ági egyre nagyobb örömmel.

– Akkor holnap várlak ezen a címen. Itt van a vállalkozásom. Reggel nyolc megfelel? – kérdezi most már mosolyogva Miklós.

– Nagyon is! – vágja rá Ági, és nem sokkal később a nélkül lép ki az épület bejáratán a fiatalemberrel együtt, hogy meg tudta volna, mi lehet a sor végén.

*

Hétágra süt a Nap. Legalább harminc fok van idekint. Napfény játszik a barackfa üde zöld levelein, virágai fehérbe vonják az illatos tavaszt. A föld apró repedései közt fű sarjad az ágyások között, a kutyának utolsó szimatkörutat engedélyeztem, mielőtt kitiltanám a zsenge vetések közül. Állok a kert közepén, és szinte magam előtt látom, milyen lesz mindez úgy egy hónap múlva. Remélhetőleg minden szárba szökken akkorra, és ki lehet majd ültetni a paradicsom palántákat is.

Gondolataim máris elkalandoznak, az íróasztalom körül jár az eszem. Azon hever most szanaszét a kézirat, amelyen éppen dolgozom. Napok óta írok és írok, és csak remélni merem, hogy nem a fióknak kell majd ajándékoznom ezt a gyűjteményt is. Egy köteg teleírt papír már régen a kiadóhoz került, arra várok, hogy elbírálják csapongó gondolataimat. „A téma az utcán hever.” Bizonyára így van, ha egyszer kitalálták ezt a mondást, csakhogy még az író élesnek mondható szeme sem mindig akad meg rajta. Mindent alárendelek a történetek komponálásának, ahogy régen is tettem, ez az életem része, nem tudom már feladni. Amikor kikerültem az egyetemről, csak az zakatolt bennem, mi lesz ezután. Mert ami van, az már nem elég.

– Alapíts családot! Szülj gyereket! – hangoznak a mások által jogosnak vélt kérések, érvek, meglátások. Tudom, hogy azt hiszik, igazuk van. Értem én, miért mondják, ez is egyfajta szemléletmód. Csakhogy az írás valami egészen különleges dolog az életemben. Az a plusz, amitől ha jól végzem, van értelme felkelni. Ezt pedig nem akarom elveszíteni.

– Kaptál már valami postát? – kérdi a mama. Lassan pont ugyanolyan türelmetlen, mint én, és ez nem segít, pedig tudom, azért ilyen, mert hisz bennem.

– Még nem. Nem sietik el. Idő kell nekik – felelem magam is egyre kevésbé lelkesen, és megint elfog a bizonytalanság. Vajon meddig fog tartani, amíg valaki azt mondja: „Hű, ez nagyon jó! Ez kell nekünk!” Ha egyáltalán sor kerül rá valaha...

– Siethetnének jobban is! Ki kell hogy adják! – biztat a mama az arckifejezésemet látva, én meg ismét frusztrált vagyok, de most attól, hogy látszik rajtam a bizonytalanság. Ki a csoda hinne bennem, ha én nem hiszek a sikeremben? Aztán ahogy jön a negatív hullám, úgy múlik is. Ilyenkor mindig eszembe jutnak az írásaim, és valami azt súgja, hogy eljön majd az idő.

– Nyugi, mama! Majd meglátjuk! – folytatom a gyomlálást, és közben hagyom, hogy elhagyjanak a gondolataim.

Elmosolyodom. Régen azt képzeltem, hogy a veteményes egy nagyváros, és a gyomok benne a bűnözők. Én meg olyan nyomozó vagyok, amilyeneket a filmekben lehet látni, és igen hathatósan tisztítom meg a tisztességes városiakat a gazoktól. Az eredmény rendszerint egy rendkívül tiszta kert lett, amelynek roppant precíz és igényes apám is a csodájára járt azzal a felkiáltással: „Nem csoda, az én lányom!” Minden évben ez volt a feladatom, amely leginkább a földieper négyszögletű térségét érintette. Utána még sokáig tiszta is maradt a terep, mert igen alapos munkát végeztem.

Kis idő múlva felállok. Érzem a derekamban a nem létező izmokat és idegeket is, de jóleső elégedettség fog el, amikor visszanézek a tiszta ágyásokra. Éppen egy nagy kék színű, műanyag vizes hordóban próbálom lesikálni enyhén zöldre színeződött földes ujjaimat, amikor becsenget a postás. Most így menjek oda, és vegyem át, amit hozott? Már éppen szólni készülök neki, amikor észreveszem, hogy egy nagyobb méretű borítékot húz ki a táskájából. Mi lehet az? Biztos valami termékbemutató. Á, azért nem csengetne!

A kezemet nadrágomba törölve megyek oda hozzá, és ő felém nyújtja a szürke küldeményt.

– Szia! Leveled jött. Alá kellene írni, hogy átvetted. Ajánlott – közli a szokásos hangján, én meg csak lesek, ki az, aki ajánlott levelet küld nyáron nekem címezve.

– Értem. Hol írjam alá? – kérdezem zavartan, és megpróbálom kifürkészni a kezében tartott levél feladóját. – Honnan jött?

– Úgy nézem, valami kiadó. Tankönyvet vársz? – válaszolja udvariasan, amire ugrik egyet a szívem. Jó, hogy egyáltalán a mellkasomban marad.

– Nem, legalábbis nem tudok róla. Kiadó? Csak nem…? – Egy pillanat alatt kiszárad a szám, és úgy nekiindul a pulzusom, hogy a végén már kimondottan örülök, amikor a postás odébb áll.

Jó ég! Mi lehet ez? Az, amire most gondolok? Égiek, adjátok, hogy az legyen! Felfutok az emeletre, be a szobába, és lerogyok a heverőre.

– Mama! Gyere gyorsan! Levelem jött a kiadótól! – kiabálom rekedten. A máskor oly komótos mama egy szempillantás alatt ott terem. – Tudod, mit? Bontsd ki te! Nekem nincs hozzá bátorságom.

A mama megtörli a kezét, megfogja a levelet, és apró mozdulatokkal felbontja. Mintha az idegeimet tépkedné. Szinte oda sem merek nézni, helyette az arcát fürkészem. Először végigfuttatja a szemét a sorokon, aztán odahajol hozzám, és homlokon csókol.

– Tudtam én! Biztos voltam benne! – Azzal remegő kezembe nyomja a levelet. – Olvasd csak el, te magad!

Diadalmasan néz rám. Sosem felejtem el azt a pillanatot, amikor megláttam az első szót. „Gratulálunk…”. Ez tényleg lehetséges? Nem álmodom? Hosszú percekig csak ülök ott, a fejemet rázva, aztán felnevetek. Mégiscsak csodálatos az élet!

*

Kincsként őrzöm azt a percet, amikor észrevettem, hogy ők ketten valóban rátaláltak a boldogságra egymással. Azt hittem, sosem jön el ez a pillanat, mivel mind a ketten túlságosan maguknak való emberek voltak, bár a vak is láthatta, mennyire illenek egymáshoz. Csak ők ketten nem.

A barátaim, Zsolti és Tilda házassága tűnt számomra hosszú évekig a legtartósabb és legmélyebb köteléknek, amelyet eddigi életem során figyelemmel kísérhettem. Teljesen átlagos pár voltak, vagy legalábbis annak tűntek. Már a megismerkedésük körül sem zúgtak a harangok, nem volt menydörgés, vagy villámcsapás, egyszerűen egy társaságban találkoztak, összeismerkedtek, és addig-addig randizgattak, amíg végül Zsolti feltette a nagy kérdést Tildának. Még csak a lánykérés sem volt különlegesnek mondható, tulajdonképpen a következő logikus lépésnek tűnt kapcsolatuk elmélyítése felé. Olyannyira spontán alakult ez, hogy az egész egy kávézóban történt, ahol mások is éppen a délutáni szabad órájukat töltötték. Zsolti egy csésze kávé fölött húzta Tilda ujjára a gyűrűt, miután azt kérdezte:

– Mit szólnál ahhoz, ha összeházasodnánk?

Ha akkor láttam volna őket, én magam biztosan azt kérdeztem volna tőle megrökönyödve:

– Hogy mondtad? Jól hallottam?

Tilda azonban Zsolti szemébe nézett, és azt válaszolta:

– Az jó lenne. – Visszaemlékszem arra, amikor ezt elmesélték nekem, szinte látom magamat kívülről. Hitetlenkedve néztem akkor Tildára. Ennyi? Ilyen egyszerűen, hétköznapian? Közben pedig arra gondoltam, egy ilyen fiúhoz pontosan ilyen lány kell. Zsolti gyakorlatias, visszahúzódó és szűkszavú, mellette Tilda az a lány, aki ezt tökéletesen képes elfogadni úgy, ahogy van.

Ezzel persze nem azt mondom, hogy én olyan típus vagyok, aki szereti a nagy felhajtást és a közhírré rikoltást, de azt azért igenis úgy gondolom, hogy ha egyszer valaha megkérik a kezem, akkor legalább arra az öt percre maradjon tátva az emberek szája. Akad így is elég hétköznap, amikor háttérbe szorulhat mindaz, amitől hevesebben dobog a szív.

Tilda és Zsolti eljegyzését ily’ módon senki sem észlelte nagyobb eseményként, mint két fiatal összeborulását, akik valami csendes beszélgetés közben csókot váltottak egymással. Többször is elfogott a vágy, hogy elbeszélgessek a barátnőmmel arról, miért akarnak mindent ilyen csendben letudni, de aztán mégis elálltam a szándékomtól, mert a választ tulajdonképpen én magam is sejtettem. Egyszerűen nem voltak lakodalmas típusok. Ők amolyan csendes, és lehetőleg nyugis életet éltek, hangjukat sem lehetett jóformán hallani.

Talán éppen ezért, még azt is a ma esti séta és vásárlás során tudatja velem a barátnőm, két ruhapróba között, hogy várandós az első gyermekükkel. Akkor aztán kibújik belőlem a mindig lenyelt mondat, nem bírom türtőztetni magam.

– Tilda! Én nem értem ezt az egészet. Ti tényleg boldogok vagytok? Soha nem látlak titeket összeölelkezve, nagy ritkán csattan csak el egy-egy csók. Tudom, hogy vannak olyan párok, akik nem kedvelik a nyilvános nyalakodást, de ez meg már a másik véglet, amit ti csináltok! – bukik ki belőlem.

– Ugyan már, drága barátnőm! Hogyne lennénk boldogok! Különben hogy várnék most gyermeket? Egy percig se hidd, hogy nem szeretjük egymást. Csak mi máshogy tesszük, mint a legtöbben. – Keze megáll a levegőben válogatás közben, és egészen komolyan néz rám. – Azt hittem, ennél jobban ismersz minket.

– Ne haragudj! Én nem akartam kételkedni, csak egyre jobban zavart a dolog. Biztos akartam lenni benne, hogy minden rendben van. Ennek ellenére még mindig nem értem. Hogy érted azt, hogy másképpen? – nézek rá zavarban, láthatóan érzékeny pontra tapintottam.

– Tudod, Zsolti és én is úgy gondoljuk, hogy a kettőnk összetartozása nem a külvilág dolga. Azt is mondhatnám, mi így védjük a magánéletünket. Lehet, hogy nem csókoljuk meg egymást az utcán vagy a boltban, és lehet, hogy nem mutogatjuk úton-útfélen a nagy érzéseinket. Csakhogy ettől azok nagyon is léteznek. Gyere, üljünk le ott, abban a cukrászdában!

Maga után húz, én meg engedelmesen lépegetek utána, akár egy gyerek. Megmondom őszintén, kíváncsi vagyok, mert titkot érzek a levegőben. Valami bizsergető izgalom árad szét bennem, mert az jut az eszembe, talán most fog megosztani velem valami nagy tudást arról, hogyan lehet nem csak életben tartani, de ugyanolyan fokon őrizni egy szerelmet, mint ahogyan az az első perctől létezett.

– Gyere, itt jó lesz! – A cukrászda legeldugottabb asztalához vezet, rendel két csésze teát, aztán kényelmesen leülünk. – Nagyon kevés embernek beszélek erről, jószerével csak olyanoknak, akik megértik a dolgot, értékelik, és talán át is veszik a saját életükbe. Most elmesélek valamit, ami minden bizonnyal ritkaságszámba megy.

– Hallgatlak! – Kutatóan nézek az arcába, arra gondolok, bár hamarabb tudnám olvasni a gondolatait, mint ahogyan ki tudja mondani őket, de csak a mosolygó szemét látom, mögötte egy olyan titokzatos világgal, amelyet szívesen megismernék közelebbről.

– Amikor összeismerkedtünk Zsoltival, hosszú ideje egyikünk sem járt senkivel. Azt hiszem, sem ő, sem én nem hittünk benne, hogy akadhat a világon olyan ember, akivel szívesen együtt lennénk. Az a társaság, ahol összefutottunk, szinte csak párokból állt, kicsit mérges is voltam, mert úgy tűnt, a házigazda szántszándékkal próbált összeboronálni minket. Tettük a csípős megjegyzéseinket a rovására, és ő egyre kínosabban érezte magát.

Jól emlékszem arra a néhány percre, amikor végül felháborodva vitázott velünk, hogy ő csak jót akart, hisz jól ismer bennünket, és minket az ég is egymásnak teremtett. A többiek szép lassan kisurrannak a szobából, míg végül hárman maradtunk. Addig-addig szócsatáztunk, amíg utoljára ő is kiviharzott a saját lakásából, mondván, friss levegőre van szüksége. Amikor rádöbbentünk, hogy sikerült elűznünk a házigazdát a vendégeivel együtt, egymásra néztünk, és elkezdtünk nevetni.

Azt hiszem, az volt az a perc, amikor eldőlt minden. Leültünk, és csak beszélgettünk. Persze, még az előtt szedtük a sátorfánkat, mielőtt a közös barátunk visszatért volna, nem akartunk több gondot okozni. Zsolti feladta rám a kabátomat, én megigazítottam az inge gallérját. Attól fogva minden olyan természetes volt. Azt hittem, soha nem tapasztalom meg, milyen az őszinte érzésekre és ragaszkodásra épülő szerelem, de amikor Zsoltival vagyok, akkor azt érzem, félig tele a pohár. Mert azt nem látja senki, amikor a zsebembe csempészi a kedvenc bonbonom, és én egy fárasztó nap után észreveszem, hogy gondolt rám. Amikor reggel felébredek, és ő gyengéden végigsimít a karomon, hogy jelezze, indulófélben van, a reggelimhez pedig mindig ráírja a szalvétára, hogy szeret. Mi hiszünk abban, hogy a szerelem két ember legteljesebb magánügye, és nincs szükség arra, hogy az égre írják, mit éreznek egymás iránt. Sokkal fontosabb, hogy a szemében ott lássam minden nap, és akkor tudom, minden rendben van, még ha feje tetejére is áll a világ.

– Hát, Tilda… nem is tudom, mit mondjak… Azt hiszem, én is ilyen szerelmet szeretnék – felelem tűnődve, és az fut át az agyamon, nem is rossz ötlet a szalvéta a reggelihez.

*

Nagyi fiatal korában nem szerette a telet. Nem volt az a hőmérséklet ilyenkor, amelynél ne fázott volna, és nem volt az a kályha, amely képes lett volna felmelegíteni hideg ujjait. Az időjárást rendszerint csak az ablakból figyelte, minden alkalmat került, hogy ki kelljen mennie a szabadba, és ha mégis muszáj volt, hát úgy menekült vissza a konyha melegébe, akár egy didergő kismacska. Ha idős korában erre gondolt, gyakorta elmosolyodott rajta, mert a helyzet csupán annyiban változott, hogy már nem viszolygott annyira a hamar beköszöntő téli estéktől.

Az unokája újszerű nézetei folytán mostanában már az is megfordult a fejében, hogy talán igaza van a gyereknek, amikor arról beszél, hogy minden embernek több élete van, és mindig újra és újra megszületik erre a földre. Ebben az esetben valószínűleg egyszer eszkimó lehetett az északi sarkon, és mostanra megelégelte a hideget.

Micsoda keresztényietlen gondolatok! Ha arra gondolt, hogy öt évvel ezelőtt még a gyerek is templomba járt, ugyanaz a szégyenérzet fogta el, mint amikor a pap megkérdezte tőle unokája távolmaradásának okát a vasárnapi istentiszteletről. Hebegett-habogott ugyan valamit, de azt a világért sem merte volna bevallani, hogy tizenhét éves unokája olyan eretnek nézetekkel kacérkodik, mint az újraszületés. Tartsa csak a hátát a fiatalúr!

Azt azért be kellett vallania legalább saját magának, hogy egészen érdekes, amit mondott, és ha valóban igaza lenne, akkor sok mindent meg tudna magyarázni mindabból, ami élete során történt vele. A gyerek nagyon meggyőző tudott lenni, és olyan hévvel beszélt, hogy az rendszerint a lenyűgözöttség és a megbotránkozás vékony határmezsgyéjére sodorta az idős asszonyt.

– Nagyi! Hidd el, a világon minden okkal történik! Erről szól a reinkarnáció – lendült bele újra és újra az unoka, és az idős asszony rajongva hallgatta a szóáradatot, mert a gyerek végre neki beszélt. Ez a tény már önmagában is kész csoda, tekintve hogy éppen most kamaszodott, és ha így együtt szemlélte a dolgokat, akkor örült, hogy van az a téma, ami leülteti mellé. Az teljesen másodlagos, hogy közben a nagyi agyán átfutott az, miért lenne ellentétes ez az elgondolás a kereszténység tanaival, hisz’ az Isten is okkal teszi, amit tesz, és az örök élet a pap szerint is ott vár a halálon túl. A világért se szállt volna vitába a gyerekkel, mert félő, hogy hangulatától függően esetleg felpattanhat, és úgy hagyja őt ott, mint Szent Pál a vargát. Annyit pedig nem ért az ellenkezés.

Mára már szép lett a tél. Az első hó arra emlékeztette, hogy nemsokára megérkezik a nagy fehér autó, amellyel fia a családhoz viszi, és végre mind együtt ülhetnek a kandalló mellett. Nagy lesz a nyüzsgés, a végén pedig zúgó fejjel, de emlékektől gazdagon térhet vissza a saját kis világába, ahol a jótékony csend várja. Milyen jó is ez! A kellemesebbik fajta várakozás, amely ilyenkor elfogta, már hallani vélte a sürgés-forgást, benne ült a kellős-közepében, és úgy nézte családját, akár egy filmet a tévében.

Aztán eljött az este, mind leültek, ünnepélyes csend kerekedett nemcsak a szobában, de az egész házban, sőt az utcában, és végső soron az egész városban is. Attól volt olyan szép, hogy az ember megállt néhány órára, és együtt élt a békével, amely csak ennek az egy estének a törvénye, de éppen ettől olyan mágikus. A nagyi ebben a pár órában a nagyapára gondolt, és elképzelte, ahogy a szelleme ott ült a kandalló szélén, közben pedig a pipafüstön át figyelte öreg szemével a szeretteit. Ilyenkor könny ült a szemében, és elfátyolosodott a pillantása.

– Mama, ne pityeregj! Papó örülne, ha látna minket. – A gyerek oldalba bökte, nem durván, csak úgy fiúsan, és úgy nézett az ő nagyanyójára, mintha azt kérte volna tőle minden karácsonyon, hogy ne siessen még nagyapó után, bármilyen nagy is a kísértés. Ő ilyenkor sóhajtva mosolygott, és másra terelte a szót, mert nem akarta elmondani, hogy nem a másvilág hiányzott neki, hanem a múlt, amelyet megosztott az öreggel. Minek arról beszélni? Úgyis tudta azt mindenki.

Elteltek az ünnepek, és nagyi megint elvágyódott. Haza szeretett volna menni, hogy amíg bír, ellakjon a kisházban. Bár a fia mindig duruzsolt a fülébe egy szobáról az otthonukban, amelyet éppúgy be lehetne rendezni, mint azt a másikat harminc kilométerrel odébb, ő nem hagyta meggyőzni magát. Hogy is lehetne megmagyarázni észérvekkel, hogy az érzelmei kötötték ahhoz a helyhez? Úgysem tudta volna megértetni a fiával. A fűtésszámla, a hó, meg az egyedüllét kemény indokai mellett szentimentális butaságnak tűnne csupán, ha elmesélné, hogy a kiskonyhában néha még érezte az öreg pipafüstjének fűszeres illatát, hogy a kert még őrizte a léptei nyomát, és hogy a tisztaszoba falán logó esküvői képről a fiatalságuk integetett neki, ha elég sokáig tűnődött a régi szép időkön.

A gyerekek csak mosolyogtak rajta, és ő inkább elfordította a fejét, mintsem látnia kelljen a pillantásaikat. Csak az a drága unoka nem gúnyolódott soha, ő ilyenkor csak megsimogatta ráncos kezét, és mintha értené a múltat, úgy nevetett nagyira. Ő meg vissza rá. Valami mély megértés ült kettőjük közé az ünnepeken, és a nagyi ezt nagyon őrizgette. Tudta ám pontosan, mitől ilyen elfogadó az unokája. A nagyapó szeme nézett vissza rá a tekintetéből, és ettől érezte úgy, hogy a világ már mindig olyan kerek marad, mint amilyen régen volt. Szépséges a csend, örömteli a nevetés. Jó volt így.

*

Hazudtam. Még most is. Évek óta. Csak az ő érdekében tettem. Ha megtudta volna az igazat, sosem bocsát meg nekem, és én most nem bírnék elviselni még egy cirkuszt. Mindig elégedetlen velem. Folyton a gáncsokat keresi, nekem meg nincs más választásom, minthogy átugorjam őket. Ha szól, bólogatok. Mi mást tehetnék? Azt mondják, bolond vagyok, hogy tűrök. De hát mit csináljak, ha össze vagyunk kötve? Senki sem képes megérteni, hogy harmincnyolc év az már egész háló, nem csak amolyan zsinór. Ha jobban belegondolok, tűr ő is éppen eleget, csak mi ketten ebben is olyan mások vagyunk. Ő rám zúdítja, én meg kicsúszok az áradat alól. Mi értelme a veszekedésnek? Úgysem tudunk zöld ágra vergődni. Hát inkább hazudok.

Szeretem én őt, de szeretem azt a másikat is. Néha eszembe jut, amikor azt mondják az ismerőseim, hogy a párjuk nélkül csak fél embernek érzik magukat. Eszerint én harmad ember vagyok. Nekem két férfi kell. Egy, aki kordában tart, nevel, és ostoroz, és egy, aki felszabadít, velem bolondozik, és úgy reptet, akár egy papírsárkányt. Talán az is vagyok néha. Egy sárkány. Vagy inkább egy kisördög. Mi más lehetne az, aki fittyet hányva a világra két férfit tart maga mellett? Nem tudom, hogy sikerülhetett, de öt éve van így, és ők semmit sem tudnak arról, milyen mókuskerékbe tereltem saját magamat. A minap hallottam, hogy az élet akkor van egyensúlyban, ha „a pohár félig tele”. Először azt gondoltam: micsoda marhaság! Az élet igenis akkor a legszebb, ha színültig van boldogsággal.

Aztán magamba szálltam. Biztos ez? Nekem jó így, ahogy van. Akkor fogok szenvedni, ha nem így lesz, akkor is, ha nem ez a normális. Mégis kinek fájna, ha csak én tudok róla? Inkább azt lehet mondani, akinek fájna, annak nem fáj, mert nem tud róla. Nálam pedig pontosan félig van a pohár. Se több, se kevesebb. Amennyit az egyik belerak, annyit kivesz a másik. Félig pedig én töltöttem fel. Joggal lehetne kérdezni, miért nem hagyom ott ezt a kettőt, és keresek egy tökéletes harmadikat? Csak azért, mert ez így kényelmes. És izgalmas, igazságos. Ez az én igazságom. Ha már nekik rendelt a sors, hát hadd élvezzem ki én is az utolsó cseppig. Bosszú itt, és elégtétel ott. Az egyik uralkodni akar, a másik birtokolni. Én pedig nem vagyok igazán egyiké sem.

Tulajdonképpen arról nem hazudtam, hogy valóban szeretem. Azt azonban soha nem mondtam neki, hogy csak az övé a szívem, és ő nem is kérdezte. Olyan természetes, hogy vagyok neki, mint a levegővétel. Ezt hívja ő összetartozásnak, és annyira profi módon játssza a szerepét, hogy nem is igen akaródzik nekem kiábrándítani. Főleg mióta megvan az a másik is. Ő sem kérdezi soha, csak ő van-e nekem, mert ha megtenné, oda lenne a szabadsága. Nagylelkű és gyengéd velem, és közben azt érezteti, mekkora megtiszteltetés az nekem, hogy vele lehetek. Elhitetem tehát, hogy a szerelmem őszinte, és cserébe megkapom a tökéletlenség idilli képét, amelyben én lehetek a tökéletes fél. Aki engedelmes, aki démoni, és aki egyszerűen nő.

*

A katedra ma már nem azt a hatást kelti, amelyet régen. Nem is kell dobogóra állni hozzá, hogy az ember a tanári asztal mögé ülhessen, mert már modern a berendezés. Nincs már az az erőteljes pedagógushang, amely érdemes lenne rá, hogy jelezze, tekintély érkezett a terembe. Nem nyikorog a szék attól, hogy a gyerekek felállnak a pedagógus terembe lépésekor. A diák még csak fel sem néz, hiába áll a tanár valóban felette, mind szellemi, mind fizikai értelemben.

Érzi ezt ő is. Nem elég, hogy nem egy kimondott tanárember, de ráadásul még művészetet is tanít. A zene nem olyan tantárgy, amely mindenki által komolyan vehető. No, nem arról van szó, mintha ne lennének meg minden osztályban az érdeklődők. A zenét mindenki szereti. Csak éppen nem azt a fajtát, amelyet ő tanít. A komolyzenéhez érettség kell, és az bizony nehéz egy csapat kamaszgyerek között.

Néha nagyon szeretne máshol lenni. Egészen pontosan a zongora mellett. Olykor azt képzeli, sőt még álmodik is róla, hogy ugyanez a társaság, akik most hangoskodnak, és nem figyelnek rá, mind egy nagy teremben ülnek. A hely tele van székekkel, és elől, a katedra helyén egy nagy emelvény van. Rajta egy gyönyörű fehér zongora. Nem fekete, az nem való egy álomba. Nem egy ilyenbe. Sokan vannak, talán az összes osztály, ahol tanít. Mind ott ülnek bent, beszélgetnek, hangoskodnak, nevetgélnek, észre sem veszik, amikor belép. Ő körbenéz, és már akkor érzi, sőt tudja, most övé a következő pár perc.

A zongorához ül, ujjai végigsimítanak a billentyűkön, és mintha a hangszerből áram indulna minden idegszála felé. Ez az a pillanat, amikor megváltozik körülötte minden, és nem tudja eldönteni, vajon elméje uralja a hangokat az ujjain át, vagy ő maga az eszköz, melyen át azok a közönség felé szállnak. Jól ismeri már ezt a képet, és a következőt is, amikor minden töprengés elillan, és csak a zene létezik, amely mindent betölt, és csendet parancsol. Együtt él a hangokkal, az ő lelke is ott száll a húrok fölött, és átszellemülten mozog a szimfónia szerint.

Most is ott a zongora a sarokban. Ugyan nem olyan nagy, mint a képzeletében, de megteszi ez is. Amikor vége az óráknak, rendszerint leül mellé egy kicsit, ráteszi a kezét, hogy érezze a fa simaságát, leüt néhány hangot, és élvezi, hogy dallamot csihol elő az addig néma hangszerből. Mintha valami delejes erő vonzaná, feláll a tanári asztal mögül, és a terem másik végébe indul. Néhányan felnéznek rá, de nem foglalkoznak vele különösebben.

Leveti a zakóját, feltűri az inge ujját, és leül. Csak egy kicsit! Csak pár hangot! Hogy újra annak érezze magát, ami. Művésznek. Leüti az első billentyűt, aztán a másodikat. A mellkasában a nyomás varázsütésre kezd enyhülni, már nem szorítja úgy. Ujjai játszanak a billentyűk fölött, de egyikkel sem ér hozzájuk. Pantomim, amit most átél, az ő füle hallja csupán a hangokat. A belső zene után megy némán. Lehunyja szemét, rebegnek pillái. Mélyeket lélegzik, és egyszerre csak hallja a saját lélegzetvételét. Csend van. Kívülről érkező csend. Tudja, hogy harminc szempár figyeli, de nem néz fel, mert nem akarja megtörni a varázst. Két út áll előtte. Vagy feláll, elnézést kér, és folytatja az órát, vagy engedi lehullani az ujjait a billentyűkre, és a mágia életre kél. Józanész vagy művészet? Melyik ő? Most választani kell, és ha már eljutott idáig, hát nincs sok választás. Érzi, ahogy lüktetni kezdenek az ujjhegyei, a hideg billentyűk érintését vágyják. Zene csendül, és betölti a termet. Ő játszik vagy a képzelete? Mit számít már? Most szeretni lehet ezt a rongyos életet, akár mekkora is a pohár.

A NAPFÉNY SZÍNE

Nem akarom átlépni! Csak még egy perc! Egy utolsó pillantás hátra! – Péter a rajzterem nyitott ajtajára nézett, úgy érezte, ebben a helyben sosem csalódott még, nem úgy, mint az emberekben. Az a kopott tölgyfa ajtó mindig hívogatta, amióta csak betette a lábát ebbe az iskolába.Már akkor is furcsállotta, mit keres egy közgazdasági szakközépiskola szaktantermei között a régi festményekkel és rézkarcokkal teleaggatott rajzszoba, de örült is neki, hogy lesz majd hová visszahúzódnia, ha a közgazdaságtan túlságosan megüli a gyomrát.

Így is volt négy nehéz éven át. Bármilyen megpróbáltatás, dolgozat vagy vizsga várt rá, a fehér vászon nyugalma, a terem csendje és a színek varázsa mindig átsegítette a nehezén. Úgy érezte, bármivel megbirkózik, csak rajzolhasson, festhessen, maszatolhasson a boltíves ablakkal a háta mögött, amely hűséges cinkosaként napfénybe borította a színekkel megtelő papír minden milliméterét. Itt senki sem zavarta, a nagyobb részében félhomályba burkolózó teremnek nemigen akadt látogatója, a napsugarak csak az ablakhoz közeli részeket világították be ragyogásukkal.

Amikor először benézett ide, az első gondolata az volt, miért kell egy ilyen célra használt szobát az épület legárnyékosabb oldalába helyezni. Egyetlen tantárgy sem igényelt annyi ragyogást, mint a művészet, a tanári kar művésztanárai mégsem voltak képesek elérni, hogy tágasabb teret kapjanak a rajzórák. „Minden osztály nagy létszámú, az a terem pedig a legkisebb az épületben. A művészeti tárgyakból amúgy is olyan kevés van, hogy vétek azért nagyobb termet kiutalni erre a célra.” – hangzott a kifogás, melyet az igazgató állított a kérelmek elé áthághatatlan akadályként.

Pétert nem zavarta a szoba jellege. Az utolsó éven már nem volt művészeti órája, így délutánonként járt csak be a csendes szobába, amikor senki más nem volt ott, hogy az állványra erősített vászon bűvöletében minden feszültséget és gondot a fehér anyagnak adhasson. Minden érzelmét az ecsetbe gyűjtötte, amelyek ezer színben jelentek meg vászonra álmodott tájain. Titkáról nem beszélt senkinek, vagy csak szűkszavúan, mert egész környezete mást várt tőle, nemigen értették különös mániáját, ő pedig nem akart magyarázkodni senki előtt, úgysem lett volna értelme.

Egyetlen ember akadt csupán, aki időről időre kezébe fogta az elkészült műveket, és növekvő izgalommal vizsgálta meg Péter keze munkáját. Ez az ember, Bozóki tanárnő, aki pszichológusként olvasott az ecsetvonásokból, a színárnyalatokból, és mindig tudta, mit kell mondania az ifjú művésznek, hogy továbbhaladhasson a megkezdett úton. A Napnál is világosabb volt, hogy különleges tehetséggel akadt dolga. Kezdetben még csak felületesen szemlélte a tananyag nyomán kialakuló ügyes munkákat, melyekbe a fiú mindig beleadott önmagából is, valami szokatlant, valami különlegeset.

Aztán, ahogy a rajzórák kikerültek az órarendből, helyüket elbitorolták a reáltárgyak, és a diákok minden idejét bekebelezte lassan a minden-ható közgazdaságtan. A tanárnő mégis arra lett figyelmes, hogy tanulmányai előrehaladtával Péter számára nem ért véget az alkotási vágy. Rendszeresen ott találta a fiút a vászon előtt, csendesen követte mozdulatait, rövid tanácsokat adott neki, aztán hagyta, hadd merüljön el a saját világában.

Nemrég azonban történhetett valami, ami megváltoztatott mindent. A tanárnő ritkította a látogatásait, és akkor sem kukkantott be az ajtón, ha Péter szándékosan nyitva hagyta résnyire azt jelezve, készen áll a következő tanácsra. A második félév elején aztán Bozóki tanárnő behívatta a tanáriba, és egy csendes sarokba ültette az ablak mellé. Távolságtartó feszültég látszott az arcán, és nem tudta, hogyan is kezdjen bele kellemetlen mondókájába: