Borító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Nora Roberts: Legacy

First published in the United States by St. Martin’s Press, an imprint of St. Martin’s Publishing Group

Fordította: Tóth Gizella

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2021 by Nora Roberts

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2022

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-963-566-285-2

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

A gyermekeimnek, az ő gyermekeiknek és mindenkinek, aki utánuk jön

ELSŐ RÉSZ

ELVESZETT ÁRTATLANSÁG

Becsvágyak

A jó cselekedet hatalma a törekvés igazi és törvényes vége.

SIR FRANCIS BACON

ELSŐ FEJEZET

GEORGETOWN

Amikor Adrian Rizzo először találkozott az apjával, az megpróbálta megölni.

Hétévesen a világa elsősorban a mozgásból állt. Legtöbbször New Yorkban élt az anyjával és Mimivel, aki mindkettőjükről gondoskodott. De néha néhány hétig Los Angelesben, Chicagóban vagy Miamiban tartózkodtak.

Nyáron legalább két hetet a Marylandben élő nagyszüleinél töltött. Szerinte ez volt a legszórakoztatóbb, mert a nagyszüleinek voltak kutyáik és egy nagy udvaruk, ahol játszhatott, valamint egy gumiabroncs, amelyen hintázhatott.

Amikor Manhattanben laktak, iskolába járt, és az rendben is volt. Táncórákat vett és tornázott, és az sokkal jobb volt, mint az iskola.

Amikor az anyja munkája miatt utaztak, Mimi tanította, mert tanulni kellett. Mimi az oktatás részévé tette a hely megismerését, ahol tartózkodtak. Mivel egy teljes hónapot Washingtonban töltöttek, a tanulás része volt, hogy megtekintsék a műemlékeket, a Fehér Házat, és meglátogassák a Smithsonian Múzeumot.

Néha az édesanyjával dolgozott, és ezt nagyon szerette. Amikor anyja valamelyik fitneszvideójában szerepelt, meg kellett tanulnia egy gyakorlatot, például egy kardiótáncot vagy jógapózokat.

Szeretett tanulni; szeretett táncolni.

Amikor ötéves lett, egy egész videót forgattak így, amely a gyerekeknek és a családoknak szólt. Jógavideót, elvégre ő volt a baba a Jógababában, anyja vállalkozásában.

Büszke volt rá, és izgatott, mert az anyja azt mondta, készítenek még egyet. Talán tízéves korában, hogy azt a korosztályt célozzák meg.

Az anyja mindent tudott a korcsoportokról, a demográfiai adatokról és hasonló dolgokról. Adrian hallotta, ahogy a menedzserével és a producereivel beszélget róluk.

Az anyja sokat tudott a fitneszről is, a lélek és a test kapcsolatáról, a táplálkozásról, a meditációról és mindenféle ilyesmiről.

Főzni nem tudott, nem úgy, mint a papa és a nagyi, akiknek éttermük volt. Nem szeretett játszani, mint Mimi, mert teljesen lefoglalta, hogy a karrierjét építse.

Rengeteg megbeszélése, próbája, értekezlete, nyilvános szereplése és interjúja volt.

Adrian már hétévesen is megértette, hogy Lina Rizzo nem sokat tud arról, hogyan kell anyának lenni.

Ennek ellenére nem bánta, ha Adrian a kozmetikai szereivel játszik, amíg mindent visszatett a helyére. És sohasem haragudott meg, ha egy gyakorlaton dolgoztak, és Adrian hibázott.

Az volt a legjobb ezen az utazáson, hogy ahelyett, hogy visszarepültek volna New Yorkba, amikor az anyja befejezte ezt a videót, az összes interjút meg találkozót, a nagyszülőkhöz készültek egy hosszú hétvégére.

Adrian azt tervezte, hogy megpróbál egy egész hetet kialkudni, de egyelőre a padlón ült az ajtóban, és nézte, ahogy anyja új gyakorlaton dolgozik.

Lina azért választotta ezt a házat erre a hónapra, mert volt egy tükrös falú otthoni edzőterme, amely ugyanolyan fontos volt számára, mint a hálószobák száma.

Lina guggolásból kitörést, térdemelést és négyütemű fekvőtámaszt végzett – Adrian mindnek tudta a nevét –, és a tükörhöz – a nézőközönséghez – beszélt, utasításokat adott, bátorított.

Néha egy-egy csúnya szó is kicsúszott a száján, és kezdte elölről azt a gyakorlatot.

Adrian gyönyörűnek látta, mint egy izzadt hercegnőt, még úgy is, hogy nem volt kifestve, mert nem voltak emberek vagy kamerák. Zöld szeme volt, mint a nagyinak, és a bőre olyan, mintha napfürdőzött volna… pedig nem. A haja, amelyet most egy hajgumival hátrakötött, olyan volt, mint a meleg és jó illatú gesztenye, amelyet zacskóban lehet venni karácsonykor.

Magas volt, mint a papa, és Adrian remélte, hogy ő is ilyen magas lesz, amikor felnő.

Szűk, apró rövidnadrágot és sportmelltartót viselt, de a videókhoz vagy a szereplésekkor nem viselt semmi olyat, ami ennyit mutat, mert Lina szerint az nem elegáns.

Mivel Adriant test-, lélek- és egészségtudatosnak nevelték, tudta, hogy az anyja fitt, határozott és mesés.

Lina magában motyogva sétálgatott, hogy jegyzeteket készítsen, amiről Adrian tudta, hogy a leendő videó vázlata lesz. Három részből áll majd – kardió, erőnléti edzés és jóga –, mindegyik harmincperces, és lesz egy tizenöt perces bónusz, gyors útmutató a teljes testről.

Lina felkapott egy törölközőt, hogy megtörölje az arcát, és megpillantotta a lányát.

– A fenébe, Adrian! Megijesztettél. Nem tudtam, hogy itt vagy. Hol van Mimi?

– A konyhában. Csirke, rizs és spárga lesz vacsorára.

– Remek. Miért nem segítesz neki? Le kell zuhanyoznom.

– Hogyhogy dühös vagy?

– Nem vagyok dühös.

– Az voltál, amikor Harryvel beszéltél telefonon. Kiabáltál, hogy nem mondtad el senkinek, főleg nem egy átkozott bulvársajtó-riporternek.

Lina úgy rángatta ki a hajából a gumit, ahogy akkor szokta, amikor fáj a feje.

– Nem kellene magánbeszélgetéseket kihallgatnod.

– Nem hallgatóztam, hallottam. Haragszol Harryre?

Adrian igazán szerette anyja publicistáját, aki kis zacskó M&M’set vagy Skittlest szokott becsempészni neki, és mókás vicceket mesélt.

– Nem, nem haragszom Harryre. Menj, segíts Miminek. Mondd meg neki, hogy körülbelül fél óra múlva lent vagyok.

Igenis dühös volt, gondolta Adrian, amikor az anyja elsétált. Talán nem Harryre, de valakire biztosan, mert sokat hibázott gyakorlat közben, és gyakran káromkodott.

Márpedig az anyja szinte sohasem hibázott.

Vagy csak a feje fáj. Mimi azt mondta, hogy az embereknek néha megfájdul a fejük, ha túl sokat aggódnak.

Adrian felállt a padlóról. A vacsoránál való segédkezést unalmasnak tartotta, ezért bement a fitneszterembe. A tükrök elé állt. Egy korához képest magas lányt látott, göndör, fekete hajjal, mint amilyen egykor a nagyapjáé volt, kicsúszott a zöld hajgumiból. A szemében túl sok volt az arany ahhoz, hogy igazi zöldnek tartsa, mint az anyjáét, de folyton reménykedett, hogy majd változik.

Rózsaszín sortjában és virágos pólójában pózolt a tükrök előtt. Aztán a fejében bekapcsolta a zenét, és táncolt.

Szerette a táncórákat és a tornát, amikor New Yorkban voltak, de most azt képzelte, hogy nem órát vesz, hanem ő tartja.

Forgott, rúgott, cigánykerekezett, spárgázott. Keresztlépés, salsa, ugrás! Menet közben találta ki.

Húsz percig szórakoztatta magát. Élete utolsó ártatlan húsz perce volt.

Aztán valaki rátenyerelt a bejárati ajtó csengőjére… és le sem vette róla a kezét.

Dühös hangot hallott, olyat, amit sohasem fog elfelejteni.

Neki nem volt szabad ajtót nyitni, de ez nem jelentette azt, hogy ne nézhetné meg, ki csenget. Kisétált a nappaliba, aztán az előtérbe, miközben Mimi kimasírozott a konyhából. Mimi élénkvörös konyharuhába törölte a kezét, ahogy az ajtó felé sietett.

– Az ég szerelmére! Ég a ház?

Sötétbarna szemét forgatva nézett Adrianre, és a ruhát a farmerja derekába dugta.

– Fogd vissza magad! – kiáltotta erőteljes hangon a kis termetű nő.

Adrian tudta, hogy Mimi egyidős az anyjával, mert egy főiskolára jártak.

– Mi bajod van? – csattant fel, majd elfordította a zárat, és kinyitotta az ajtót.

Onnan, ahol állt, Adrian látta, hogy Mimi ingerültsége hogyan változik ijedtséggé.

Aztán minden olyan gyorsan történt.

Mimi megpróbálta újra becsukni az ajtót, de a férfi kinyitotta, és ellökte Mimit. Nagydarab ember volt, sokkal nagyobb, mint Mimi. Rövid szakállába ősz szálak vegyültek, a hajába még több, mintha ezüstszárnyak lennének az aranyon, de az arca vörös volt, mintha futott volna. Adrian első döbbenetében megdermedt, amikor látta, hogy a nagydarab férfi ellöki Mimit.

– Hol a fenében van?

– Nincs itt. Nem ronthatsz be ide csak úgy. Tűnj el! Takarodj innen, Jon, különben hívom a rendőrséget!

– Hazug kurva! – Elkapta Mimi karját, és megrázta a nőt. – Hol van? Azt hiszi, jártathatja a száját, és tönkreteheti az életemet?

– Vedd le rólam a kezed! Részeg vagy.

Amikor megpróbált elhúzódni, a férfi pofon vágta. Ez a hang úgy csattan Adrian fejében, mint egy pisztolylövés, és a lány előreugrott.

– Ne bántsd! Hagyd békén!

– Adrian, menj fel. Menj fel most azonnal!

De a felindult Adrian ökölbe szorította a kezét.

– Neki kell elmennie!

– Ezért? – vicsorgott a férfi Adrianre. – Ezért teszi tönkre az istenverte életemet? Nem is hasonlít rám. Biztosan kurválkodott, és most a nyakamba akarja varrni ezt a kis fattyút. A rohadt életbe! Bassza meg!

– Adrian, az emeletre! – pördült felé Mimi, és a kislány nem dühöt látott az arcán… ahogy ő maga érzett, hanem rémületet. – Most azonnal!

– Az a ribanc odafent van, ugye? Hazug kurva! Ezt teszem a hazugokkal.

Ezúttal nem pofon vágta Mimit, hanem ököllel az arcába csapott. Kétszer.

Amikor Mimi összeesett, Adriant félelem fogta el. Segítség. Segítséget kell hoznia.

De a férfi a lépcsőn elkapta, és a haját megragadva hátrarántotta a fejét.

Adrian visított, az anyjáért sikoltott.

– Igen, hívd csak az anyut. – Pofon csattant, tűzként égette a kislány arcát. – Beszélni akarunk az anyuval.

Miközben a férfi felfelé vonszolta a lépcsőn, Lina köntösben rontott ki a fürdőszobából, a haja még nedves volt a zuhanytól.

– Adrian Rizzo, mi a…

Megtorpant, és mozdulatlanná dermedt, ahogy a férfi szemébe nézett.

– Engedd el, Jon. Engedd el, hogy beszélhessünk.

– Épp eleget beszéltél. Tönkretetted az életemet, te hülye barom!

– Nem beszéltem azzal a riporterrel… sem senki mással rólad. Nem tőlem származik az a sztori.

– Hazudsz!

Újra megrántotta Adrian haját, olyan erősen, hogy a kislány úgy érezte, mintha lángolna a feje.

Lina két óvatos lépést tett előre.

– Engedd el, és megoldjuk a dolgot. Helyre tudom hozni.

– Rohadtul késő már. Az egyetem ma reggel felfüggesztett. A feleségem mélyen megdöbbent. A gyermekeim… és egy kurva percig sem hiszem, hogy ez a kis ringyó az enyém… a gyermekeim sírnak. Azért jöttél ide vissza, az én városomba, hogy ezt tedd.

– Nem, Jon. Dolgozni jöttem. Nem beszéltem a riporterrel. Több mint hét év telt el, Jon, miért tennék most ilyet? Miért tenném egyáltalán? Bántod a lányomat. Ne bántsd a lányomat!

– Megütötte Mimit. – Adrian érezte anyja tusfürdőjének és samponjának illatát, a narancsvirág finom édességét. És a férfi szagát, akit nem ismert, és aki izzadságtól és bourbontől bűzlött. – Az arcába vágott, és ő összeesett.

Lina levette a férfiról a tekintetét, és átnézett az emeletre futó korlát fölött. Látta, ahogy a véres arcú Mimi egy kanapé mögé kúszik.

Újra a férfira nézett.

– Ezt abba kell hagynod, Jon, mielőtt valakinek baja esik. Engedd meg…

– A baj már megtörtént, te kibaszott kurva!

A hangja heves volt, és vörösen izzott, akárcsak az arca, vagy az Adrian fejbőrét égető tűz.

– A családomnak baja esett. Akarsz még bajt látni? Kezdjük a fattyaddal.

A férfi elhajította, és Adrian repült. Rövid és ijesztő élmény volt, aztán a legfelső lépcsőfok szélének csapódott. A tűz, amelyet eddig a fején érzett, most a csuklójában, a kezében lobbant fel, végigszáguldott a karján. Aztán a feje koppant a fán, és csak az anyját látta, ahogy a férfira támad.

A férfi megütötte, újra meg újra, de az anyja visszaütött és rúgott. Szörnyű hangok hallatszottak, olyan szörnyűek, hogy a kislány szerette volna befogni a fülét, de képtelen volt mozdulni, csak elterült a lépcsőn és remegett.

Még akkor sem tudott megmozdulni, amikor az anyja rákiáltott, hogy fusson.

A férfi az anyja torkát szorongatta, rázta, és az anyja az arcába vágott, ahogy korábban a férfi Mimiébe.

Vér volt mindenütt, véres volt az anyja, véres a férfi.

Fogták egymást, majdnem úgy, mintha ölelkeznének, de a szorításuk kemény és cudar volt. Aztán az anyja a férfi lábára taposott, felrántotta a térdét, és amikor a férfi hátratántorodott, megtaszította.

A férfi a korlátnak tántorodott, aztán repült.

Adrian látta, ahogy hadonászva zuhan. Látta, ahogy az asztalnak csapódik, ahová az anyja virágot és gyertyákat tett. Hallotta azokat a szörnyű hangokat. Látta, hogy a férfi fejéből, füléből, orrából vér folyik.

Látta…

Aztán az anyja felemelte, maga felé fordította, az arcát a mellkasához szorította.

– Ne nézz oda, Adrian. Most már minden rendben van.

– Fáj.

– Tudom. – Lina a markába fogta Adrian csuklóját. – Rendbe fogom hozni. Mimi. Jaj, Mimi!

– Jön a rendőrség. – Mimi bicegett fel a lépcsőn. A szeme duzzadt, félig lehunyva, már kezdett belilulni. Amikor felért, leült melléjük, és mindkettőjüket átölelte. – Jön a segítség.

Meghalt, tátogta Adrian feje fölött.

Adrian mindig emlékezni fog a fájdalomra, és a mentős nyugodt, kék szemére, aki ellátta a csuklója zöldgally-törését. A hangja is nyugodt volt, amikor a szemébe világított, amikor megkérdezte, hány ujját tartja fel.

Emlékezni fog a rendőrökre, akik először érkeztek, miután a szirénázás elhallgatott. A sötétkék egyenruhájukra.

De a legtöbb dolog, még akkor is, amikor történt, homályosnak és távolinak tűnt.

Az emeleti nappaliban kuporogtak, ahonnan a hátsó udvarra és a kis halastóra láthattak. Az egyenruhás rendőrök leginkább az anyjával beszéltek, mivel Mimit kórházba vitték.

Az anyja elmondta, hogy a férfit Jonathan Bennettnek hívják, és hogy angol irodalmat tanít a Georgetown Egyetemen, illetve tanított, amikor megismerte.

Az anyja elmesélte, mi történt. Illetve belekezdett.

Aztán egy férfi és egy nő jött be. A férfi nagyon magas volt, és barna nyakkendőt viselt. A bőre sötétebb barna volt, és a fogai nagyon fehérek. A nő rövidre vágva viselte vörös haját, és az egész arcán szeplők virítottak.

Jelvényük volt, mint a tévéfilmekben.

– Ms. Rizzo, Riley nyomozó vagyok, és Cannon nyomozó, a társam. – A nő az övén hordta a jelvényét. – Tudjuk, hogy ez most nehéz, de néhány kérdést fel kell tennünk önnek és a lányának. – Aztán Adrianre mosolygott. – Adriannek hívnak, ugye?

Amikor a kislány bólintott, újra Linára nézett.

– Nem baj, ha Adrian megmutatja nekem a szobáját, és ott beszélgetek vele, míg ön Cannon nyomozóval beszél?

– Úgy gyorsabb lesz? A barátnőmet, a lányom dadusát kórházba vitték. Eltört az orra, agyrázkódása van. És a mentős szerint Adriannek zöldgally-törése van a bal csuklójában, és beverte a fejét.

– Ön is elég rosszul fest – jegyezte meg Cannon, mire Lina vállat vont, majd összerezzent a fájdalomtól.

– A zúzódott bordák meggyógyulnak, ahogy az arcom is. Tényleg az arcomra koncentrált.

– Bevitethetjük a kórházba most, és beszélhetünk az után, hogy látta egy orvos.

– Inkább akkor mennék… amikor odalent végeztek.

– Megértem. – Riley ismét Adrianre nézett. – Nem baj, ha a szobádban beszélgetünk, Adrian?

– Azt hiszem, nem. – A kislány felállt, kendővel felkötött karját a mellkasához szorítva. – Nem engedem, hogy az anyukámat börtönbe vigyék.

– Ne butáskodj, Adrian.

Adrian nem figyelt az anyjára. Zöld szemével, amely világosabb volt, mint az anyjáé, egyenesen Riley szemébe nézett.

– Nem engedem.

– Megértettem. Csak beszélgetni fogunk, rendben? Idefent van a szobád?

– Jobbra a második ajtó – mondta Lina. – Menj csak, Adrian, menj Riley nyomozóval. Utána megnézzük Mimit. Minden rendben lesz.

Adrian ment elöl, és Riley újra elmosolyodott, amikor beléptek a rózsaszínűre és tavaszi zöldre festett szobába. Az ágyon nagy plüsskutya feküdt.

– Ez igazán remek szoba, és nagyon rendes.

– Ma reggel ki kellett takarítanom, különben nem nézhetem meg a cseresznyevirágzást, és nem kapok fagylaltkelyhet. – A kislány összerezzent, egészen úgy, mint Lina. – Ne mondja el a fagylaltkelyhet. Úgy volt, hogy joghurtos jégkrémet veszünk.

– A mi titkunk marad. Az anyukád nagyon szigorúan veszi, hogy mit eszel?

– Néha. Többnyire. – Adrian szemében könnyek csillogtak. – Mimi meg fog halni, mint az a férfi?

– Megsérült, de nem igazán súlyosan. És tudom, hogy jól gondoskodnak róla. Mi lenne, ha leülnénk ide ezzel a fickóval? – Riley leült az ágy szélére, és megsimogatta a nagy kutyát. – Hogy hívják?

– Ő Barkley. Harrytől kaptam karácsonyra. Most nem lehet igazi kutyánk, mert New Yorkban élünk, és sokat utazunk.

– Remek kutyának tűnik. Elmondanád nekem és Barkley-nak, hogy mi történt?

Áradt belőle a szó, mintha egy gát szakadt volna át.

– A férfi az ajtóhoz jött. Egyfolytában csöngetett, úgyhogy kimentem megnézni. Nekem nem szabad kinyitnom az ajtót, ezért megvártam Mimit. Ő kijött a konyhából és kinyitotta az ajtót. Aztán nagyon gyorsan megpróbálta újra becsukni, de a férfi, az a férfi belökte az ajtót, aztán Mimit is ellökte. Majdnem elesett.

– Ismerted a férfit?

– Nem, de Mimi igen, mert Jonnak szólította, és azt mondta neki, hogy menjen el. A férfi dühös volt, üvöltözött és csúnya szavakat mondott. Nekem nem szabad kimondanom őket.

– Semmi baj. – Riley tovább simogatta Barkley-t, mintha igazi kutya volna. – Értem a lényeget.

– Látni akarta az anyut, de Mimi azt mondta, nincs itthon, pedig itthon volt. Az emeleten zuhanyozott. A férfi egyfolytában üvöltözött, és pofon vágta Mimit. Megütötte. Nem lett volna szabad neki. Megütni valakit rossz cselekedet.

– Tényleg rossz dolog volt.

– Rákiabáltam, hogy hagyja békén, mert a karját szorongatta, és bántotta. És rám nézett. Előtte nem is vett észre, de akkor rám nézett, és én megijedtem, ahogy nézett. De bántotta Mimit, és én dühös lettem. Mimi rám szólt, hogy menjek fel, de a férfi bántotta őt. Aztán… megütötte… ököllel. – Adrian a jó kezével mutatta, de közben kicsordultak a könnyei. – És Mimi elesett, az arca véres volt, és én futottam. Rohantam, hogy szóljak anyunak, de a férfi elkapott. Megrántotta a hajamat, nagyon erősen húzta, úgy rángatott fel a lépcsőn, és én anyuért sikoltoztam.

– Akarsz kicsit pihenni? Várhatunk, mielőtt elmondod a többit.

– Nem, nem. Anyu kiszaladt, és meglátta a férfit. Egyre csak kérlelte, hogy engedjen el engem, de nem engedett. A férfi egyfolytában azt hajtogatta, hogy anyu tönkretette az életét, és közben rengeteg csúnya szót mondott. Az igazán csúnyákat, anyu meg folyton azt mondta, hogy ő senkivel sem beszélt, és rendbe hozza, csak a férfi engedjen el engem. De ő bántott, és csúnyákat mondott rám, és… és eldobott.

– Eldobott?

– A lépcsőn. A lépcsőhöz vágott, és megütöttem a csuklóm, és az lángolt, beütöttem a fejem is, de nem sokat estem le. Talán csak néhány fokot. Az anyu sikított, és a férfira támadt, verekedett vele. A férfi megütötte az arcát, és a kezével ezt csinálta… – Adrian fojtogató mozdulatot tett. – Nem tudtam megmozdulni, és a férfi megütötte az anyu arcát, de ő visszaütött, megrúgta, és tovább verekedtek, és aztán… aztán a férfi átesett a korláton. Anyu ellökte, hogy elmeneküljön, hogy odajöhessen hozzám. Az arca csupa vér volt, meglökte a férfit, ő pedig átesett a korláton. Az ő hibája volt.

– Rendben.

– Mimi felkúszott a lépcsőn, és azt mondta, jön a segítség. Közben anyu felvett és átölelt. És mindenki véres volt. Soha senki sem ütött még meg. Gyűlölöm, hogy ő volt az apám.

– Honnan tudod, hogy ő volt?

– Abból, amit üvöltözött, meg ahogy hívott. Nem vagyok buta. És azon a főiskolán tanít, ahol az anyu tanult, és azt mesélte, hogy a főiskolán találkozott az apámmal. Szóval… – Adrian vállat vont. – Ennyi. Mindenkit megütött, büdös volt, és megpróbált ledobni a lépcsőn. Azért esett le, mert gonosz volt.

Riley átkarolta Adrian vállát és arra gondolt, hogy ez így van.

Mimit éjszakára bent tartották a kórházban. Lina a kórház ajándékboltjában vett neki virágot – a legszebbet, amit kaphatott –, és bevitte a szobájába. Adriant életében először megröntgenezték, és amint a duzzanat lelohadt, megkapta élete első gipszét.

Lina nem vesződött vele, hogy befejezze a Mimi által elkezdett vacsorát, helyette pizzát rendelt.

Isten a tanúja, a gyerek megérdemelte. Ahogy ő maga is kiérdemelt egy igazán nagy pohár bort.

Töltött magának, s miközben Adrian evett, saját ezeréves szabályát megszegve töltött egy másodikat.

Millió telefonhívást kell elintéznie, de az várhat. Minden más várhat, amíg nem érzi magát stabilabbnak.

A hátsó udvaron ettek, az árnyas fák és kerítés biztosította magányban. Vagyis inkább Adrian evett, míg Lina egyetlen falaton rágódott, miközben a bort kortyolgatta.

Talán kicsit hűvös volt ahhoz, hogy a szabadban vacsorázzanak, és több mint késő ahhoz, hogy Adrian pizzát egyen, de a rossz nap az rossz nap.

Lina remélte, hogy a lánya aludni fog, de be kellett ismernie, hogy kicsit bizonytalan volt az esti rituáléval kapcsolatban. Eddig azt Mimi intézte.

Talán egy habfürdő… feltéve, hogy Adrian szárazon tartja az ideiglenes gipszet. A gipsz gondolata, s az, hogy mennyivel rosszabb lehetett volna, arra ösztökélte, hogy ismét teletöltse a poharát.

De ellenállt. Linának erős önfegyelme volt.

– Hogyhogy ő volt az apám?

Lina ránézett, és látta, hogy az arany-zöld szempár őt figyeli.

– Mert valaha fiatal és ostoba voltam. Sajnálom. Mondanám, hogy bárcsak ne lettem volna, de akkor te sem lennél itt, ugye? Nem tudom helyrehozni azt, ami régen történt, csak azt, ami most van, és ami még jön.

– Kedvesebb volt, amikor fiatal és ostoba voltál?

Lina erre felnevetett, mire a bordái szánalmasan nyöszörögő hangot adtak ki. Eltűnődött, mennyit mondhat el egy hétévesnek.

– Azt hittem, igen.

– Máskor is megütött?

– Egyszer. Csak egyszer, és utána soha többé nem láttam. Ha egy férfi egyszer megüt, valószínűleg többször is meg fog.

– Korábban azt mondtad, hogy szeretted az apámat, de a dolog nem működött, és ő nem akart minket, szóval többé nem számít.

– Azt hittem, szeretem. Ezt kellett volna mondanom. Csak húszéves voltam, Adrian. Ő idősebb volt, jóképű, elbűvölő és okos. Fiatal professzor. Beleszerettem abba, akinek hittem. És azóta tényleg nem számított.

– Miért volt ma olyan dühös?

– Mert valaki, egy riporter rájött és megírta, mi történt. Nem tudom, hogyan, nem tudom, ki mondta el neki. Nem én.

– Nem te, mert már nem számított.

– Pontosan.

Mennyit mondhat el? – gondolta Lina újra. Az adott körülmények közt talán mindent.

– Nős volt, Adrian. Felesége és két gyereke volt. Nem tudtam. Vagyis hazudott nekem, és azt mondta, válófélben van. Hittem neki.

Tényleg hitt? – tűnődött Lina. Nagyon nehéz most visszaemlékezni.

– Lehet, hogy csak akartam, de hittem. Saját kis lakása volt a főiskola közelében, szóval elhittem, hogy lényegében egyedülálló. Később megtudtam, nem én voltam az egyetlen, akinek hazudott. Amikor az igazság kiderült, szakítottam vele. Nem igazán érdekelte.

Nem teljesen igaz, gondolta. Kiabált, fenyegetőzött, lökdöste.

– Aztán rájöttem, hogy terhes vagyok. Később, sokkal később, mint kellett volna, és úgy éreztem, el kell neki mondanom. Akkor ütött meg. Nem volt részeg, mint ma.

Ivott, gondolta, de nem volt részeg. Nem úgy, mint ma.

– Azt mondtam neki, hogy nem akarok és nem is kell tőle semmi, és hogy nem alázom meg magam azzal, hogy bárkinek is eláruljam, ő a biológiai apa. Aztán otthagytam.

Lina nem említette a fenyegetéseket, a követelőzést, hogy szabaduljon meg a gyerektől, és a többi ocsmányságot. Semmi értelme sem lett volna.

– Befejeztem a félévet, lediplomáztam, aztán hazamentem. Papa és nagyi segített. A többit már tudod, hogy hogyan kezdtem el órákat tartani és videókat csinálni, amikor veled terhes voltam… más terhes nőknek, aztán a fiatal anyukáknak és a kisbabáiknak.

– Jógababa.

– Igen.

– De ő mindig gonosz volt. Ez azt jelenti, hogy én is az leszek?

Istenem, de rossz ebben az anyadologban! Igyekezett arra gondolni, mit mondana a saját anyja.

– Gonosznak érzed magad?

– Néha dühös leszek.

– Na ne mondd. – Lina elmosolyodott. – Azt hiszem, a gonoszság választás, és te nem akarsz gonosz lenni. Abban viszont igaza volt, hogy nem hasonlítasz rá. Túl sok van benned a Rizzókból.

Lina átnyúlt az asztalon, és megfogta Adrian ép kezét. Talán túlságosan felnőttesnek érezte a beszélgetést, de ez volt a legjobb, amit tehetett.

– Ő nem számít, Adrian, csak ha hagyjuk, hogy számítson. Szóval nem fogjuk hagyni.

– Börtönbe kell menned?

Lina ráemelte a borospoharát.

– Nem fogod hagyni, emlékszel? – Aztán meglátta a tekintetében a félelmet, érezte, hogy megszorítja a kezét. – Viccelek, csak viccelek. Nem, Adrian. A rendőrség látja, mi történt. Elmondtad a nyomozóknak az igazat, ugye?

– Igen, esküszöm.

– Én is, és Mimi is. Ne foglalkozz vele többé. Ami történni fog, az azért lesz, mert volt ez a sztori, s miután megtörtént, még több sztori lesz belőle. Hamarosan beszélek Harryvel, és ő majd segít megoldani.

– Elmehetünk még papához és nagyihoz?

– Igen. Amint Mimi jobban lesz, és te megkapod a gipszed, miután elintézek néhány dolgot, odamegyünk.

– Lehetne hamarosan? Tényleg hamar?

– Amilyen hamar csak lehet. Talán pár nap.

– Az tényleg hamar van. Ott minden jobb lesz.

Sok idő telik el addig, míg jobbra fordulnak a dolgok, gondolta Lina. Kiitta a borát, és azt mondta:

– Feltétlenül.

MÁSODIK FEJEZET

Lina karrierje tulajdonképpen akkor indult, amikor teherbe esett. Néhány hónap alatt főiskolai hallgatóból, részmunkaidős személyi edzőből és csoportos fitneszoktatóból a tornagyakorlatokat bemutató videók világába került.

A zöld hajtásoknak időbe telt, mire áttörték a talajt, de az elszántság, a kitartás és a jó üzleti érzék meghozta a gyümölcsét.

Azokban a hónapokban, mielőtt Jon Bennett rátörte volna az ajtót Georgetownban, Lina karrierje virágzott. A Jógababa eladásai – videók, DVD-k, személyes bemutatók, egy könyv (egy tervbe vett másodikkal) – több mint kétmilliós hasznot hoztak.

A vonzó, gyors észjárású nő a legtöbbet hozta ki a reggeli műsorokból, majd a késő esti szereplésekből. Cikkeket írt a fitneszmagazinoknak, amelyeket fotókkal színesített.

Fiatal, vonzó, izmos testű nő volt, és tudta, hogyan használja fel az adottságait.

Még néhány cameoszerepet is elcsípett televíziós sorozatokban.

Szerette a rivaldafényt, és nem szégyellte sem ezt, sem az ambícióit. Teljes mértékben hitt a termékében – egészség, fitnesz és egyensúly –, mint ahogy abban is, hogy ő a legjobb személy e termék népszerűsítésére.

A kemény munka nem jelentett gondot Lina számára. Az éltette. Élvezte az utazást, a zsúfolt időbeosztást, a tervezgetést.

Már belefogott egy fitneszfelszerelés-család létrehozásába, és egy táplálkozási szakértővel és orvossal konzultálva belekezdett a táplálékkiegészítők forgalmazásának tervezésébe.

Aztán a halálba taszította azt a férfit, aki akaratlanul is más irányba terelte az életét.

Önvédelem. A rendőrségnek nem kellett sok idő, hogy megállapítsa, saját magát, a lányát és a barátnőjét védte.

Szörnyű módon a nyilvánosság fellendítette az eladásait, még ismertebbé tette a nevét, növelte az ajánlatok számát.

Nem tartott sokáig, hogy eldöntse, meglovagolja ezt a hullámot.

Egy héttel az után, hogy a legrosszabb megtörtént, Georgetownból a vidékies Marylandbe utazott azzal a tervvel, hogy a legjobbat hozza ki ebből az egészből.

Hatalmas napszemüveget viselt, mivel még a sminkben való jártasságával sem tudta elrejteni a zúzódásokat. A bordái még mindig fájtak, de módosított edzésprogramba kezdett, és plusz meditációval egészítette ki.

Miminek néha még mindig fájt a feje, de a törött orra gyógyulóban volt, és a monoklija betegsárgára halványult.

Adriant idegesítette a gipsze, de azt szerette, ha aláírták. Az orvos szerint két hét múlva újabb röntgenre lesz szüksége.

Rosszabb is lehetett volna. Lina folyamatosan emlékeztette magát, hogy rosszabb is lehetett volna.

Mivel Harry új Game Boyt vett Adriannek, a kislány a hátsó ülésen szórakoztatta magát az út alatt. Lina látta a marylandi hegyek árnyékait, a halvány levendulát az élénkkék égbolt ellenében.

Annyira kétségbeesetten próbált elmenekülni előlük, a csendtől, a félelmetesen lassú tempótól a mozgásba, a tömegbe, emberek közé, mindenhez, ami odakint volt.

És még mindig ezt akarta.

Nem kisvárosokra és vidéki életre termett. Isten a tanúja, hogy sohasem akart húsgombócot vagy pizzaszószt készíteni, sem éttermet vezetni… családi örökség ide vagy oda.

Tömegre vágyott, nagyvárosra, és igen, a rivaldafényre.

New Yorkot tekintette bázisának, ha nem az otthonának. Az otthon ott van, és mindig is ott lesz, ahol a munka és az élet zajlik, gondolta.

Amikor végre lekanyarodott az I-70-esről, a forgalom eltűnt, és az út kanyarogni kezdett a hullámzó dombok, a zöld mezők és a rajtuk lévő házak és szórványosan elszórt farmok közt.

Hát, gondolta, hazajöhet újra, de egyszerűen nem maradhat itt. Lina Theresa Rizzo legalábbis nem teheti.

– Mindjárt ott vagyunk! – ujjongott Adrian a hátsó ülésen. – Nézzétek! Tehenek! Lovak! Bárcsak papának és nagyinak is lennének lovai! Vagy csirkéi. A csirkék remek mulatság lenne.

Adrian lehúzta az ablakot, és kidugta a fejét, mint egy boldog kiskutya. Fekete fürtjei táncoltak és röpködtek.

Lina tudta, hogy gubancos szénaboglyává fognak összekócolódni.

Aztán özönlöttek a kérdések.

Mennyi idő még? Hintázhatok a keréken? Nagyinak lesz limonádéja? Játszhatok a kutyákkal?

Szabad? Fognak? Hogyhogy?

Lina Mimire hagyta a válaszokat. Nemsokára neki is lesz mire válaszolnia.

Befordult a vörös pajtánál, ahol nem egészen tizenhét évesen elvesztette a szüzességét a szénapadláson. Egy tejtermelő fia, emlékezett vissza. Hátvéd. Matt Weaver. Jóképű, izmos, jó természetű, de nem könnyű eset.

Valahogy szerették is egymást, ahogy az ember nem egészen tizenhét évesen szeret. A fiú feleségül akarta venni… majd egy nap, de Linának más tervei voltak.

Hallotta, hogy Matt végül mást vett el, lett egy-két gyereke is, és még mindig a farmon dolgozott az apjával.

Jó neki, tűnődött, és komolyan is gondolta. De saját magának nem, sohasem.

Ismét elfordult, és távolodott a Traveler’s Creek nevű kisvárostól, amelynek unalmas főterén két nemzedék óta intézményként állt Rizzo olasz étterme.

A nagyszülei, akik építették, végül elfogadták, hogy melegebb helyre van szükségük. De talán nem alapítottak egy másik Rizzo’st Outer Banksben?

Azt mondták, a vérükben van, de – szerencsére – ez a gén az ő véréből valahogy kimaradt.

A folyót követve a három fedett híd egyike felé hajtott, amely fotósokat, turistákat és esküvőket vonzott a környékre.

Bájosak, ahogy ott állnak a folyó kanyarulatánál lévő kis emelkedőn, gondolta Lina. S mint mindig, Mimi és Adrian kórusban nagy „Hű!”-t kiáltott, amikor behajtottak a csúcsos, kék tető alatti burgundivörös falak közé.

Ismét elkanyarodott, nem törődve azzal, hogy Adrian gumilabdaként pattog a hátsó ülésen, és végre ráfordult a kanyargó útra, a város nevét adó patak fölött átívelő második hídra, amely a dombon lévő nagy házhoz vezetett.

Kiszaladtak a kutyák, a nagy, sárga keverék és a kicsi, hosszú fülű kopó.

– Ott van Tom és Jerry! Hú! Sziasztok, srácok, sziasztok!

– Tartsd bekötve a biztonsági övet, amíg meg nem állok, Adrian.

– Anyu! – De engedelmeskedett, csak épp tovább pattogott. – Ott van nagyi és papa!

Dom és Sophia kézen fogva kilépett a nagy, körbefutó verandára. Sophia arcát gesztenyebarna fürtök keretezték, és rózsaszínű edzőcipőjében megütötte az egy-nyolcvanat, de a férje így is fölé tornyosult a maga majdnem két méterével.

Fitten és erősen mindketten legalább tíz évvel fiatalabbnak tűntek a koruknál, ahogy az emeleti terasz árnyékában álltak. Hány évesek is most? Az anyja hatvanhét vagy hatvannyolc körül lehet, az apja vagy négy évvel idősebb. Gimis szerelem majdnem ötven év házassággal a hátuk mögött.

Túlélték a fiuk elvesztését, aki kevesebb mint két napig élt, három vetélést, és a szívfájdalmat, amikor egy orvos közölte, hogy nem lehet gyerekük.

Mígnem – meglepetés! – mindketten a negyvenes éveikben jártak, és megjelent Lina Theresa.

Lina egy széles kocsibeálló alatt parkolt le egy fényes, piros pickup és egy robusztus, fekete terepjáró mellé. Tudta, hogy anyja kicsikéje, egy türkizkék kabrió, külön garázsban kapott tiszteletbeli helyet.

Alig húzta be a féket, Adrian már ki is ugrott az autóból.

– Nagyi! Papa! Sziasztok, srácok, sziasztok!

Átölelte a kutyákat, ahogy Tom hozzábújt, Jerry a farkát csóválta és nyalogatta. Aztán teljes erőből nagyapja kitárt karjába futott.

– Tudom, hogy szerinted hibát követek el – kezdte Lina –, de nézz csak rá, Mimi. Most ez lesz a legjobb neki.

– Egy lánynak az anyjára van szüksége.

Ezt kinyilatkoztatva Mimi kiszállt, mosolyt erőltetett az arcára, és a verandára sétált.

– Jézusom, nem dugom egy kosárba, és hagyom a nádasban! Csak egyetlen, átkozott nyárról van szó.

Az anyja a veranda lépcsőjéhez sétált, félúton találkozott Linával. Sophia egyik tenyerébe fogta lánya zúzódásos arcát, aztán szó nélkül átölelte.

Az elmúlt borzasztó héten semmi sem hozta olyan közel ahhoz, hogy megtörjön, mint ez a gesztus.

– Nem tehetem, anya. Nem akarom, hogy Adrian sírni lásson.

– Az őszinte könnyeket nem kell szégyellni.

– Mindannyiunknak elég volt belőlük egy időre. – Szándékosan hátrahúzódott. – Jól nézel ki.

– Nem viszonozhatom a bókot.

Lina mosolyt erőltetett magára.

– Látnod kellene a másik fickót.

Sophia kurtán felnevetett.

– Ez az én Linám. Gyere, üljünk ki a verandára, ha már ilyen szép idő van. Ha megéheztél, van itthon ennivaló.

Talán az olasz, talán az éttermes gének tették. Akárhogy is, Lina szülei feltételezték, hogy aki hozzájuk jön, az éhes is.

A felnőttek a verandán lévő kerek asztalnál ültek, míg Adrian a kutyákkal játszott az udvaron. Sajtos kenyeret, előételeket, olívabogyót ettek. Egy üvegkancsóban ott volt a limonádé, amelyben Adrian reménykedett. Bár még alig volt dél, a bor sem hiányzott az asztalról.

Az a fél pohár, amelyet Lina engedélyezett magának, segített enyhíteni az út okozta feszültséget.

Nem beszéltek a történtekről. Nem, amikor Adrian folyton odaszaladt, hogy kis időre Dom ölébe üljön, hogy megmutassa neki az új Game Boyt, vagy limonádét igyon és a kutyákról fecsegjen.

Türelmes, gondolta Lina az apjáról. Mindig nagyon türelmes a gyerekkel, nagyszerűen bánik velük. És milyen jóképű hófehér hajával, és az aranybarna szeme körül kirajzolódó nevetőráncokkal!

Egész életében úgy vélte, hogy ő és Sophia tökéletes párt alkotnak: magasak és fittek, csinosak, és tökéletes összhangban vannak egymással.

Míg ő maga mindig úgy érezte, hogy kicsit kilóg a sorból.

És így is volt, nem igaz? Különbözött tőlük, kirítt erről a helyről, a városból, amelyet a helyiek csak Creeknek, pataknak hívtak.

Így aztán máshol találta meg a helyét.

Adrian kuncogott, amikor, miután nagyszülei kötelességtudóan aláírták a gipszet, a nagyanyja rárajzolta a kutyákat, és odaírta a nevüket.

– A szobátok kész van – mondta Sophia. – Felvisszük a táskátokat, hogy kipakoljatok, és pihenjetek, ha akartok.

– Be kell mennem az üzletbe – tette hozzá Dom –, de vacsorára itthon vagyok.

– Igazából Adrian már napok óta a gumiabroncs hintáról beszél. Mimi, talán hátramehetnél vele, hadd játsszon kicsit.

– Rendben. – Mimi felállt, s noha rosszalló pillantást vetett Linára, a hangja vidám volt, ahogy Adriant hívta. – Menjünk hintázni!

– Igen! Rajta, srácok!

Dom megvárta, amíg Adrian körbefutott a ház oldalán, és Mimi követte.

– Ez mi akart lenni?

– Mi nem maradunk Mimivel. Vissza kell mennem New Yorkba, hogy befejezzem a Washingtonban elkezdett munkát. Csak nem lehet most ott befejezni, szóval… Azt reméltem, hogy Adrian nálatok maradhat.

– Lina – fogta meg Sophia a lánya kezét –, legalább néhány napra szükséged van, hogy pihenj, meggyógyulj, és hogy Adrian ismét biztonságban érezze magát.

– Nincs időm pihenni, gyógyulgatni, és Adrian hol érezné nagyobb biztonságban magát, mint itt?

– Az anyja nélkül?

Lina az apjára nézett.

– Mindketten itt lesztek neki. Nekem elébe kell mennem ennek a történetnek. Nem hagyhatom, hogy kisiklassa a karrieremet, az üzletemet, ezért megelőzöm, és átveszem az irányítást.

– Az a férfi megölhetett volna titeket… téged, Adriant, Mimit.

– Tudom, apa, hidd el. Ott voltam. Adrian boldog lesz itt, mert szeret itt lenni. Napok óta másról sem beszél. Nálam vannak a leletei, szóval elmehet az itteni orvoshoz a következő röntgenfelvételhez. A washingtoni orvos szerint egy vagy két hét múlva kaphat levehető sínt. Gyakori sérülés, jelentéktelen, szóval…

– Jelentéktelen! – robbant ki az apjából, és Lina mindkét kezét a magasba emelte.

– Megpróbálta ledobni a lépcsőn. Nem tudtam időben odaérni. Nem tudtam megállítani. Ha nem lett volna olyan ostoba és tök részeg, sikerül neki, és akkor Adrian talán a nyakát töri ki, nem a csuklóját. Hidd el, sohasem fogom elfelejteni.

– Dom – mormolta Sophia, és megsimogatta a férje kezét. – Meddig akarod nálunk hagyni?

– A nyárra. Nézd, tudom, hogy ez hosszú idő, és azt is, hogy sokat kérek.

– Szeretjük, ha nálunk van – mondta Sophia egyszerűen. – Nem helyes, amit teszel. Hibázol, Lina, hogy most elhagyod. De gondoskodunk róla, hogy biztonságban érezze magát, és boldog legyen.

– Nagyra értékelem. Lényegében befejezte a tanévet, de Miminek van még pár feladata a számára, és néhány utasítása a számodra. Mire a tanév újra megkezdődik, ez az egész mögötte… mögöttünk lesz.

A szülei egy pillanatig nem szóltak semmit, csak bámultak rá. Apja aranybarna és anyja zöld szeme láttán Lina önkéntelenül is arra gondolt, hogy az ő lánya mennyire ennek a két embernek a keveréke.

– Adrian tudja, hogy itt hagyod? – kérdezte Dom. – Hogy nélküle mész vissza New Yorkba?

– Nem mondtam semmit, mert előbb benneteket kellett megkérdeznem. – Lina felállt. – Megyek, és beszélek vele most. Mimivel hamarosan indulnunk kellene. – Lina kis szünetet tartott. – Tudom, hogy csalódást okoztam nektek… megint. De azt hiszem, így lesz a legjobb mindenkinek. Időre van szükségem, hogy tudjak koncentrálni, és nem tudnám megadni neki azt a figyelmet, amire most szüksége lehet. Ráadásul, ha itt van veletek, semmi esély sincs rá, hogy egy riporter lefotózza, és a képeit betegye valami bulvárlapba.

– De te a nyilvánosság elé állsz – emlékeztette Dom.

– Igen, de oly módon, hogy az ellenőrzésem alatt tudjam tartani és irányíthassam. Tudod, apa, sok férfi nem olyan, mint te. Nem kedvesek és szeretetteljesek, és sok nő végzi zúzódásos arccal. – Egyik ujjával megérintette a szeme alját. – És sok gyerek végzi begipszelt karral. Átkozottul biztos lehetsz benne, hogy fogok erről a kérdésről beszélni, ha alkalmam lesz rá.

Dühösen elvonult, mert úgy vélte, igaza van. És frusztrált is, mert gyanította, hogy téved.

Egy órával később Adrian a verandán állt, és nézte, ahogy anyja és Mimi elhajt.

– Az apám miattam bántott mindenkit, ezért nem akarja, hogy a közelében legyek.

Dom lehajolt a tekintélyes magasságából, kezét gyengéden a kislány vállára tette, és megvárta, amíg a tekintetük találkozik.

– Ez nem igaz. Semmiről sem tehetsz, és az anyukád azért engedi meg, hogy velünk maradj, mert sok dolga lesz.

– Mindig sok dolga van. Amúgy is Mimi vigyáz rám.

– Mindannyian azt hittük, hogy szeretnéd velünk tölteni a nyarat. – Sophia megsimogatta Adrian haját. – Ha nem érzed jól magad, akkor, mondjuk egy hét múlva, a papával magunk viszünk fel New Yorkba.

– Tényleg?

– Tényleg. De egy hétig velünk lesz a kedvenc unokánk. Meglesz a gioiank. Az örömünk.

Adrian halványan elmosolyodott.

– Én vagyok az egyetlen unokátok.

– Akkor is a kedvenc. Ha jól érzed magad, a papa megtanít raviolit készíteni, én meg a tiramisura.

– De részt kell venned a házimunkában is – koppintott a kislány orrára Dom. – Megeteted a kutyákat, segítesz a kertben.

– Tudod, hogy ezeket szeretem csinálni, amikor itt vagyok látogatóban. Nem olyan, mintha munka lenne.

– Az örömmel végzett munka is munka.

– Bemehetek veled az üzletbe, és nézhetem, ahogy a pizzatésztát dobálod?

– Amíg itt vagy, megtanítom neked, hogyan kell a tésztát dobálni. Amikor leveszik a gipszed, kezdjük is a tanulást. Most be kell mennem az üzletbe. Szóval moss kezet, és velem jöhetsz.

– Rendben.

Amikor a kislány berohant a házba, Dom felegyenesedett, és nagyot sóhajtott.

– A gyerekek rugalmasak. Rendbe fog jönni.

– Igen, rendbe fog, de Lina sohasem kapja vissza ezt az időt. Nos… – Sophia megpaskolta Dom arcát. – Ne vegyél neki túl sok édességet.

– Pont eleget veszek neki.

Raylan Wells egy kétszemélyes asztalnál ült a Rizzo’sban, és a hülye házi feladatát csinálta. Ahogy ő látta, már így is volt házi feladata, mert otthon is várt rá házimunka, szóval az iskolai munka miért ne maradhatna a hülye iskolában?

Tízévesen Raylan gyakran érezte úgy, hogy a felnőttek világa és a gyerekekre vonatkozó szabályok körülzárják és összezavarják.

Befejezte a matekot, amit könnyűnek talált, mert a mateknak volt értelme. Sok más szarságnak nem volt. Mint például a polgárháborúról szóló kérdések megválaszolásának. Persze, Antietam közelében laktak, meg minden, és a csatatér is király, de ennek az egésznek mind vége volt.

Az Unió győzött, a Konföderáció vesztett. Ahogy Stan Lee mondta, márpedig Stan Lee zseni: Ennyi elég is.

Szóval Raylan válaszolt egy kérdésre, aztán kicsit firkált, válaszolt egy másik kérdésre, majd ábrándozott. Képzeletben lejátszott egy hatalmas csatát Pókember és Doc Ock közt.

Mivel abban a napszakban jártak, amelyet az anyja csak várakozási időnek nevezett – ebéd után, vacsora előtt –, a legtöbb vendég gimis volt, akik azért jöttek, hogy hátul videojátékot játsszanak, vagy bekapjanak egy szelet pizzát, igyanak egy kólát.

Ő addig egy negyeddollárost sem dobhatott be, amíg be nem fejezte a hülye házi feladatát. Anyja szabálya.

Végignézett a többnyire üres ebédlőn, túl a pulton a nagy, nyitott konyhába, ahol az anyja dolgozott.

Fél évvel korábban még csak otthon, a saját konyhájukban főzött. De ez azelőtt volt, hogy Raylan apja elment.

Most az anyja itt főzött, mert fizetni kellett a számlákat meg ilyesmi. Nagy, piros kötényt viselt az elején RIZZO’S felirattal, a haját pedig olyan hülye fehér sapka alá rejtette, amilyet az összes szakács és konyhai személyzet viselt.

Anyja azt mondta, szeret itt dolgozni, és Raylan hitt neki, mert valóban boldognak tűnt, amikor a hatalmas tűzhelynél dolgozott.

És többnyire felismerte, ha nem mondott igazat.

Mint amikor azt mondta neki meg a húgának, hogy minden rendben van, de a szeme nem erről árulkodott.

Raylan először megijedt, de ő is azt mondta, hogy minden rendben van. Maya először sírt, de ő még csak hétéves volt, és lány. De túltette magát rajta.

Nagyjából.

Raylan úgy vélte, most ő a ház ura, de nagyon gyorsan megtanulta, hogy ez nem azt jelenti, hogy kihagyhatja a leckéket, vagy sokáig fennmaradhat a tanítási napokon.

Így hát válaszolt egy újabb ostoba polgárháborús kérdésre.

Maya engedélyt kapott, hogy átmenjen Cassie-hez, a barátnőjéhez, és együtt csinálják meg a leckét. Nem mintha túl sokat kapott volna. És ő? Engedély megtagadva.

Talán azért, mert az előző nap a legjobb barátjával meg két másik legjobb barátjával kosaraztak és lógtak leckeírás helyett.

És az azt megelőző napon is.

Doc Ock semmiség anya haragjához képest, így most iskola után jelentkeznie kellett a Rizzo’sban ahelyett, hogy Mickkel, Nate-tel vagy Spencerrel lógott volna.

Nem lenne olyan rossz, ha Mick, Nate vagy Spencer itt lehetne vele a Rizzo’sban, de az ő anyukájuk is haragudott.

Amikor látta Mr. Rizzót bejönni, Raylan kicsit felélénkült. Amikor Mr. Rizzo a konyhába ment, tésztát dobált. Raylan anyja és a szakácsok közül még néhányan szintén tudtak dobálni, de Mr. Rizzo olyan trükköket is tudott, hogy például feldobja a tésztát, megpördül, és a háta mögött újra elkapja.

És ha nem volt túl nagy a forgalom, megengedte Raylannek, hogy megpróbálja, azt is, hogy elkészítse a saját pizzáját olyan feltéttel, amilyennel akarta… ingyen.

Nem nagyon figyelt a gyerekre, aki Mr. Rizzóval jött, mert lány. De a karja gipszben volt, ami némileg érdekesebbé tette.

Okokat talált ki a gipszre, miközben megválaszolta a feladat utolsó hülye kérdéseit.

A lány beleesett egy kútba, lepottyant egy fáról, kizuhant egy égő ház ablakán.

A kérdések megválaszolása után – végre! – belekezdett az utolsó feladatba.

Először a matekot csinálta meg, mert az könnyű. Utána a történelem szemetet, mert az unalmas.

És a helyesírási feladatot, hogy a heti szavakat mondatba foglalja, a végére hagyta, mert az jó móka volt.

A szavakat még jobban szerette, mint a matekot, és majdnem annyira, mint a rajzot.

1. Gyalogos. A bankrablásból menekülő autó elgázolta a gyalogost, ahogy elszáguldott.

2. Szomszéd. Amikor a Zork bolygóról érkező idegenek megtámadták a Földet, a világ Pókemberre, az egyetlen barátságos szomszédra számított, hogy megvédi őket.

3. Begyűjtés. A gonosz tudós elrabolt egy csomó embert, és kezdte begyűjteni a szerveiket az őrült kísérleteihez.

Megírta az utolsó tíz szót, miközben az anyja leült a kétszemélyes asztalhoz.

– Megcsináltam az összes hülye házi feladatot.

Mivel a műszakja véget ért, Jan levette a kötényét és a sapkát. Rövidre vágatta a haját, miután a férje elhagyta, és úgy érezte, illik hozzá a manófrizura. Ráadásul így gyorsan elkészült a fésülködéssel.

Arra gondolt, hogy Raylanre is ráférne egy hajvágás. Az egykor napraforgószőke haja kezdett saját, mézszínű haja árnyalatára sötétülni. Kezd felnőni, gondolta, miközben intett Raylannek, hogy mutassa meg a munkáját.

A fiú csak forgatta azt a csodálatos, palackzöld szemét – az apja szeme –, és az asztalon át odalökte a dossziéját.

Lassan felnő, tűnődött Jan, a haja többé nem babapihés és vattacukorszőke, hanem sűrű és kicsit hullámos. Eltűnt a kerek babaarc – hogy elszaladt az idő! –, és megjelentek a finomra csiszolt, éles vonások, amelyeket a felnőttkorba is magával visz.

A szeme láttára változott aranyosból jóképűvé.

Ellenőrizte a munkáját, mert – bár képes volt meglátni a fiúban a férfit, akivé majdan lesz – a fiú szerette ellógni a dolgokat.

Elolvasta a helyesíráslecke mondatait, és felsóhajtott.

– Nehéz helyzet. A Sötét Lovag helyzete nehéz, ahogy minden erejével küzd a jogért.

A fiú csak vigyorgott.

– Jó lesz az.

– Hogy lehet, hogy valaki, aki ilyen átkozottul okos, ennyi időt és energiát fordít arra, hogy megússza a leckét, amelyet kevesebb mint egy óra alatt meg tud csinálni?

– Mert a lecke büdös.

– Az – helyeselt Jan. – De ez a munkád. Ma ügyes voltál.

– Akkor átmehetek Mickhez?

– Ahhoz képest, hogy milyen jó vagy matekból, elég nehezen megy, hogy összeszámold, hány tanítási nap van a héten. Szombatig nem mehetsz sehová, és ha megint ellógod a feladatokat…

– Két hétig nem mehetek sehova – fejezte be Raylan inkább szomorúan, mint sértődötten. – De mit fogok most csinálni? Órákig?

– Ne aggódj, édesem. – Jan visszatolta a fiú elé a dossziét. – Rengeteg tennivalóm van a számodra.

– Házimunka. – Most sértett volt a hangja. – De megcsináltam az összes leckém.

– Ó, valami jutalmat akarsz, amiért megcsináltad, amit amúgy is meg kellett volna csinálnod? Megvan! – Hatalmas mosollyal, huncut tekintettel tapsolt egyet. – Mit szólnál hozzá, ha összecsókolnám az arcodat? – A fia felé hajolt. – Összecsókolnám az arcodat itt, mindenki előtt. Nyami-nyami, cupp-cupp.

Raylan összerezzent, de nem tudta vigyorgás nélkül megállni.

– Hagyd abba!

– A nagy, cuppanós puszik nem hoznak zavarba, ugye, drága kisfiam?

– Furcsa vagy, anya.

– Tőled örököltem. Most menjünk a húgodért, aztán haza.

Raylan visszadugta a dossziét a tömött hátizsákba.

Az emberek kezdtek szállingózni, beugrottak egy sörre vagy egy pohár borra, vagy egy korai vacsorára a barátaikkal.

Mr. Rizzo már felvette a kötényt és a sapkát, és a tésztadobálós mutatványait végezte. A kislány a pultnál ült egy széken, és tapsolt.

– Viszlát, Mr. Rizzo.

Mr. Rizzo elkapta a tésztát, megpörgette és kacsintott.

– Ciao, Raylan. Vigyázz a mamádra.

– Igen, uram.

Kimentek a fedett teraszra, ahol néhányan már ültek az asztaloknál, ittak és ettek. A cserepekből virágillat áradt, amely elkeveredett a sült tintahal, a fűszeres szósz és a pirított kenyér illatával.

A város nagy, beton virágtartókat helyezett el a téren, és néhány üzlet előtt is voltak virágcserepek vagy függő kaspók.

Miközben a zöldre vártak a zebránál, Jannek figyelmeztetnie kellett magát, nehogy megfogja a fia kezét.

Tízéves, emlékeztette magát. Nem akarja az anyja kezét fogni, amikor átmegy az úttesten.

– Ki volt az a gyerek Mr. Rizzóval?

– Hmm? Ja, az unokája, Adrian. Náluk tölti a nyarat.

– Miért van begipszelve a keze?

– Megsérült a csuklója.

– Hogyan? – kérdezte Raylan, miközben átmentek az úton.

– Elesett. – Mivel magán érezte a fia tekintetét, ahogy végigmentek a következő utcán, rápillantott. – Mi van?

– Olyan arcot vágsz.

– Milyet?

– Olyankor vágsz ilyen arcot, amikor nem akarsz elmondani valami rosszat.

Jan feltételezte, hogy így van. Ahogy azt is, hogy egy Traveler’s Creek nagyságú városban, amelynek a Rizzók szerves részei, Raylan úgyis meghallaná a denevérfüleivel.

– Az apja bántotta.

– Komolyan?

Az apja sok gonosz dolgot mondott és tett, de sohasem törte össze a csuklóját, sem Mayáét.

– Elvárom, hogy tiszteletben tartsd Mr. és Mrs. Rizzo magánéletét, Raylan. S mivel átviszem hozzájuk Mayát, mert ő és Adrian egykorúak, hogy lássuk, összebarátkoznak-e, nem akarom, hogy bármit is mondj a húgodnak. Ha Adrian el akarja mesélni neki vagy bárkinek, az az ő dolga.

– Oké, de Jézusom, az apja eltörte a karját!

– A csuklóját, de az is ugyanolyan rossz.

– Börtönben van?

– Nem. Meghalt.

– Te jó ég! – Raylan döbbenten, s kicsit izgatottan, lábujjhegyen ugrált. – Megölte vagy ilyesmi, hogy megvédje magát?

– Nem. Ne butáskodj! Ő csak egy kislány, aki csúnya megpróbáltatáson ment keresztül. Nem akarom, hogy kérdésekkel zaklasd.

Odaértek Cassie-ék házához, amely pont szemben volt az övékével.

Azért tarthatták meg a házat, mert Mr. Rizzo munkát adott az anyjának, miután az apja otthagyta őket, és a pénzük nagy részét is kivette a bankból.

Ez volt az egyik igazán gonosz dolog, amit tett.

Utána, még azelőtt, hogy megkapta a munkát, Raylan hallotta az anyját sírni, amikor azt hitte, hogy ő alszik.

Soha semmi olyat nem tenne, amivel megbántaná Mr. vagy Mrs. Rizzót.

De a lány most sokkal érdekesebbnek tűnt.

HARMADIK FEJEZET

Minden megváltozott a nyárral kapcsolatban, amikor Adrian találkozott Mayával. A világa kinyílt a pizsamapartiknak, a játékdélutánoknak és a közös titkoknak köszönhetően.

Életében először volt igazi legjobb barátja.

Jógázni és tánclépésekre tanította Mayát, és a cigánykerékre is majdnem sikerült, cserébe Maya megmutatta neki, hogyan pörgesse a pálcát, és megtanította kockapókerezni.

Mayának volt egy Jimbo nevű kutyája, aki tudott a hátsó lábán járni, és egy Miss Priss nevű macskája, aki szeretett odabújni az emberekhez.

Volt egy Raylan nevű bátyja, aki azonban csak videójátékokkal akart játszani, képregényeket olvasni, és a barátaival szaladgálni, így őt nem sokat látta.

De zöld szeme volt, zöldebb és sötétebb, mint Adrian anyjáé vagy nagyanyjáé. Mintha szuper töltést kapott volna a zöldből.

Maya azt mondta rá, hogy fafejű, de Adrian ennek nem látta igazi bizonyítékát, mivel a fiú kerülte őket.

És a szeme nagyon tetszett neki.

Mégis elgondolkodott rajta, milyen volna, ha lenne egy bátyja vagy nővére. Egy nővér nyilván jobb lenne, de jó mókának tűnt, ha egy közel hasonló korú van a házban.

Maya anyukája igazán aranyos volt. Nagyi azt mondta róla, hogy egy kincs, a papa pedig azt, hogy remekül főz és szorgalmas. Néha, amikor Mrs. Wells műszakban volt, Maya átjött, és egész nap maradt, és ha időben kérték, a többi lány is jöhetett.

Miután levették a gipszet, még három hétig csuklómerevítőt kellett viselnie. De levehette, ha habfürdőzni akart, vagy meghívták Maya barátnőjéhez, Cassie-hez a hátsó udvaron lévő medencében úszkálni.

Már bőven benne jártak a júniusban, amikor egy nap Mayával felmentek az emeletre, hogy mindent összeszedjenek a teapartihoz, amelyet odakint, a nagy, árnyékot adó fa alatt akartak tartani.

Adrian megállt Raylan nyitott hálószoba ajtaja előtt. Azelőtt a fiú mindig zárva tartotta, és egy nagy BELÉPNI TILOS tábla volt rajta.

– Nem szabad engedély nélkül bemennünk – mondta Maya. Napszőke haját ma francia fonatban viselte, ugyanis az anyukája szabadnapos volt, így volt ideje. Maya csípőre tette a kezét, ahogy szokta, és a szemét forgatta. – Mintha be akarnék menni. Rendetlen és büdös.

Adrian semmilyen szagot nem érzett az ajtóból, de a rendetlenséget látta. A fiú még az ágyát sem vetette be. Ruhák, cipők és akciófigurák hevertek szerteszét a padlón.

De a fal megragadta a figyelmét. Rajzokkal volt tele.

Szuperhősök, szörnyekkel vagy főgonoszokkal vívott csaták, űrhajók, furcsa épületek, ijesztő erdők.

– Ezeket mind ő rajzolta?

– Igen, folyton rajzol. Jól rajzol, de hülyeségeket. Soha semmi szépet nem rajzol… kivéve egyszer anyunak anyák napjára. Egy csokor virágot rajzolt, kiszínezte, meg minden. Anyu sírt… de azért, mert tetszett neki.

Adrian nem gondolta, hogy a rajzok hülyeségek lennének, némelyik ijesztő volt, de nem hülyeség. Mégsem mondta ki, mivel Maya volt a legjobb barátnője.

Ahogy kicsit beljebb dugta a fejét, Raylan szaladt fel a lépcsőn. Egy pillanatra megdermedt, a szeme résnyire szűkült. Aztán az ajtóhoz ugrott, hogy elállja.

– Nem mehettek be a szobámba.

– Nem mentünk be, nagyokos. Senki sem akar bemenni a büdös szobádba.

Maya eltúlzottan szippantott egyet, és csípőre tette a kezét.

– Az ajtó nyitva volt – szólalt meg Adrian, mielőtt Raylan visszavághatott volna a húgának. – Nem mentem be, becsszó. Csak a rajzokat néztem. Nagyon jó rajzok. Különösen a Vasemberről készült tetszik. Ez itt – tette hozzá, és úgy pózolt, mintha fél kezét ökölbe szorítva repülne.

Most a dühös szempár rászegeződött. Adrian ösztönösen hátrahúzódott, miközben a csuklója fantomfájdalomtól lüktetett.

Raylan látta, hogy eltakarja a csuklómerevítős kezét… és eszébe jutott a lány apja.

Bárki megijedne, ha a saját apja törné el valamijét.

Ezért vállat vont, mintha nem érdekelné. De talán kicsit az is lenyűgözte, hogy a lány egyáltalán tudta, ki az a Vasember.

– Semmi baj. Ez csak gyakorlás volt. Tudok jobbat is.

– Pókember és Ock doki is nagyon szuper.

Oké, nem csak kicsit nyűgözte le. Maya ostoba barátnői közül egyik sem tudta megkülönböztetni Ock dokit a Zöld Manótól.

– Igen, szerintem is. – Mivel úgy vélte, eleget beszélt egy lánnyal, a húgára fintorgott. – Belépni tilos.

Azzal bement a szobába, és becsukta maga mögött az ajtót.

– Látod? – ragyogott Maya mosolya. – Fafejű.

Megfogta Adrian kezét, és elugrabugrált a szobájáig, hogy kihozza a teaparti kellékeit.

Aznap este lefekvés előtt Adrian papírt és ceruzát fogott, hogy megpróbálja lerajzolni kedvenc szuperhősét, a Fekete Özvegyet.

Minden, amit rajzolt, úgy nézett ki, mintha vonalakhoz vagy még több pacához kapcsoló paca lenne. Szomorúan visszatért a szokásos rajzához: ház, fák, virágok és egy nagy napkorong.

Még az sem volt valami jó, ahogy egyik rajza sem, bár a nagyi mindig kitett egyet a hűtőre.

Nem rajzolt jól. A sütés-főzésben sem volt igazán jó, noha a nagyi és a papa is azt mondta, hogy gyorsan tanul.

Akkor miben jó?

Vigasztalásul jógázott, még ha vigyáznia is kellett, nehogy megerőltesse a csuklóját.

Amikor befejezte az esti rituálét, megmosta a fogát, majd felvette a pizsamáját.

Kifelé indult, hogy szóljon a nagypapájának, készen áll a lefekvésre – a nagymamája volt a soros aznap este a Rizzo’sban –, amikor a nagyapja kopogott a nyitott ajtón.

– Nézzék csak az én kislányomat. Tiszta, ragyogó és lefekvésre kész. És ezt nézd meg – folytatta, amikor meglátta a lány rajzát. – Ennek a művészeti galériánkban a helye.

– Csak egy kisbaba rajza.

– Művészet az, amit annak látsz, és nekem tetszik.

– Raylan, Maya bátyja tényleg tud rajzolni.

– Igen, nagyon tehetséges. – A kislányra nézett, a duzzogó arcára. – De még sohasem láttam kézen járni.

– Még nem igazán szabad nekem sem.

– De majd újra szabad lesz. – Megcsókolta Adrian feje búbját, és az ágy felé noszogatta. – Fektessünk le téged és Barkley-t, hogy még egy fejezetet elolvashassunk a Matildából. Az én kislányom jobban olvas, mint a legtöbb tini.

Adrian odabújt a plüsskutyához.

– Aktív elme, aktív test.

Amikor Dom nevetett, és leült mellé az ágyra a könyvvel, Adrian hozzásimult.

Érezte rajta a vacsora előtt lenyírt fű illatát.

– Szerinted hiányzom az anyunak?

– Persze hogy hiányzol. Hát nem hív fel minden héten, hogy beszéljen veled, hogy lássa, hogy vagy, mit csinálsz.

Bárcsak többet hívna, gondolta Adrian, de nem nagyon kérdezgeti, mit csinálok.

– Azt hiszem, holnap megtanítalak tésztát csinálni, aztán te tanítasz nekem valamit.

– Mit?

– Valamelyik gyakorlatodat, amit rendszeresen csinálsz. – A lány orrára koppintott. – Aktív elme, aktív test.

Adrian el volt ragadtatva az ötlettől.

– Oké. Kitalálhatok neked valami újat.

– Ne túl nehezet. Még új vagyok ebben. Most olvass fel nekem egy történetet.

Amikor Adrian visszatekintett arra a nyárra, rájött, hogy idilli volt. Egy kis szünet a valóságban, a felelősségben és rutinban, amelyet soha többé nem fog teljesen megtapasztalni.

Hosszú, forró, napsütéses napok limonádéval a verandán, a boldog kutyákkal az udvaron. Egy hirtelen jött zivatar izgalma, amikor a levegő ezüstszínűvé változott, és a fák hajladoztak és táncoltak. Barátai voltak, akikkel játszhatott és nevethetett. Egészséges, energikus, figyelmes nagyszülei voltak, akik arra a rövid időre világuk középpontjává tették őt.

Sok mindent megtanult a konyhában, s néhány elsajátított ismeret egész életére megmaradt. Megtanulta, milyen jó friss fűszernövényeket és zöldségeket szedni a kertből, és látta, hogyan mosolyog a nagymamája, amikor a nagyapja egy csokor vadvirágot hozott neki.

Azon a nyáron megtanulta, mit jelent valójában a család és a közösség. Sohasem felejtette el, és gyakran sóvárgott utána.

De a napok teltek. A július negyediki felvonulás és tűzijáték. Egy forró, párás éjszaka színes fényekkel és kavargó hangokkal, amikor vándorcirkusz érkezett a városba. Szentjánosbogarakat fogni és elengedni, a kolibriket nézni, meggyes jégkrémet enni a nagy körverandán egy olyan csendes napon, amikor még a patak csobogását is hallani.

Aztán mindenki iskolai ruhákról és felszerelésekről beszélt. A barátai arról duruzsoltak, ki lesz a tanáruk, és új hátitáskákat és iratgyűjtőket mutogattak.

És a nyár a hőség, a fények, a hosszú napok dacára, villámgyorsan véget ért.

Adrian próbálta visszafojtani a könnyeit, amikor nagyanyja segített neki összecsomagolni – de sikertelenül.

– Jaj, kicsikém! – ölelte magához Sophia. – Nem örökre mész el. Visszajössz majd látogatóba.

– Az nem ugyanaz.

– De különleges lesz. Tudod, hogy hiányzott neked az anyukád és Mimi.

– De most te fogsz hiányozni meg a papa, Maya, Cassie és Mrs. Wells. Hogy lehetséges, hogy nekem mindig hiányzik valaki?

– Tudom, hogy nehéz, mert te is fogsz hiányozni a papának meg nekem.

– Bárcsak itt élhetnénk!

Tudna élni ebben a nagy házban, ebben a szép szobában, ahonnan egyből kiléphet a verandára, és láthatja a kutyákat, a kertet, a hegyeket.

– Senki sem hiányozna, ha itt élhetnénk.

Sophia gyorsan megdörzsölte Adrian hátát, aztán ellépett tőle, hogy egy farmert beletegyen a bőröndbe.

– Ez nem az anyukád otthona, kicsim.

– De az volt. Itt született, itt járt iskolába, meg minden.

– Most már viszont nem az. Mindenkinek meg kell találnia a saját otthonát.

– Mi van, ha én azt akarom, hogy ez legyen az enyém? Hogyhogy nem kaphatom meg, amit akarok?

Sophia a bájos, lázadó arcra nézett, és a szíve kicsit megsajdult. Annyira úgy beszélt, mint az anyja!

– Amikor elég idős leszel, talán azt akarod majd, hogy ez legyen az otthonod. De az is lehet, hogy New Yorkot szeretnéd, vagy valami más helyet, és akkor eldöntöd.

– A gyerekek semmit sem dönthetnek el.

– Ezért van az, hogy azok az emberek, akik szeretik őket, mindent megtesznek annak érdekében, hogy jó döntéseket hozzanak számukra addig, amíg készen nem állnak rá, hogy saját maguk döntsenek. Az anyukád mindent megtesz, Adrian. Esküszöm neked, hogy így van.

– Ha azt mondanád neki, hogy élhetek veletek, talán igent mondana.

Sophia szíve még jobban sajgott.

– Az nem lenne helyes sem neked, sem az anyukádnak. – Leült az ágy szélére, és a tenyerébe fogta a kislány könnyes arcát. – Szükségetek van egymásra. Ne, várj – mondta, amikor megrázta a fejét. – Elhiszed, hogy mindig az igazat mondom neked?

– Igen, azt hiszem. Igen.

– Most az igazat mondom neked. Szükségetek van egymásra. Lehet, hogy most, amikor szomorú és dühös vagy, nem így érzed, de így van.

– Nektek a papával nincs szükségetek rám?

– Jaj, istenem, dehogy nincs! – Hevesen magához ölelte Adriant. – Gioia mia. Ezért fogsz nekünk leveleket írni, és mi válaszolunk majd.

– Leveleket? Még sohasem írtam egyet sem.

– Most majd fogsz. Sőt, adok neked szép levélpapírt, hogy elkezdhesd. Van néhány az íróasztalfiókomban, máris hozom. Becsomagoljuk neked.

– És csak nekem fogsz írni?

– Csak neked. És hetente egyszer biztosan felhívsz, és beszélgetünk.

– Megígéred?

– Becsszó. – A kisujját összekulcsolta Adrianéval, megmosolyogtatva ezzel a kislányt.

Nem sírt, amikor a nagy, fényes, fekete limuzin a feljáróra kanyarodott, de erősen kapaszkodott a nagyapja kezébe.

Dom megszorította a kezét.

– Nézd, milyen puccos autó! Ugye jó móka lesz elegánsan utazni? Rajta. – Ismét megszorította a kezét. – Öleld meg az anyukádat.

A sofőr öltönyt, nyakkendőt viselt, és elsőként szállt ki, hogy kinyissa az ajtót. Az anyja is kiszállt. Csinos, ezüstszínű szandált viselt, és Adrian látta, hogy a lábujján a körmeit élénk rózsaszínűre festette, hogy passzoljanak a blúzához.

Mimi a másik oldalon szállt ki, az arca csupa mosoly volt, noha a szeme gyanúsan csillogott.

Adrian még nem egészen nyolcévesen is tudta, hogy nem helyes, ha először Mimihez akar szaladni. Ezért a gyepen az anyjához sétált. Lina lehajolt, hogy megölelje.

– Szerintem nőttél. – Amikor kiegyenesedett, Lina végigsimított Adrian göndör copfján, aztán összevonta a szemöldökét, ahogy olyankor szokta, amikor nem tetszik neki valami. – Határozottan sokat voltál a napon.

– Használtam naptejet. Nagyi és papa odafigyelt rá.

– Jó. Az jó.

– Hol marad az én ölelésem? – tárta szét a karját Mimi. Ezúttal Adrian szaladt. – Nagyon hiányoztál! – Mimi a karjába kapta Adriant, arcon csókolta, még jobban magához ölelte. – Nőttél, aranybarna vagy mindenhol, és napfényillatod van.

Mindenki mindenkit megölelt, de Lina azt mondta, annyi időre sem maradhatnak, hogy egyenek-igyanak valamit.

– Chicagóból repültünk ide. Máris hosszúnak tűnik a nap, és reggeli interjúm lesz a Today show-ban. Köszönöm, hogy vigyáztatok Adrianre.

– Öröm volt vigyázni rá. – Sophia megfogta és megcsókolta a kislány mindkét kezét. – Igazi öröm. Hiányozni fog a csinos arcod.

– Nagyi! – ölelte át Adrian.

Dom felkapta, meghintáztatta, aztán magához ölelte.

– Légy jó az anyukádnak – súgta, aztán megcsókolta a nyakát, majd újra letette a földre.

Meg kellett ölelnie Tomot és Jerryt, és arcát a szőrükbe temetve kicsit sírdogált.

– Ugyan már, Adrian, nem mintha soha többé nem látnád őket! Észre sem veszed, és újra itt a nyár.

– Eljöhetnétek karácsonyra – jegyezte meg Sophia.

– Meglátjuk, hogy megy majd. – Megcsókolta anyja arcát, aztán az apjáét. – Köszönöm. Sokat enyhített a stresszen a tudat, hogy ő távol van… mindentől. Sajnálom, hogy nem maradhatok tovább, de reggel hatra a stúdióban kell lennem.

Hátrapillantott. Mimi már a limuzinban ült Adriannel, és azzal próbálta elvonni a figyelmét, hogy megmutatta neki, hogyan működnek a lámpák.

– Ez jót tett neki. Mindenkinek jót tett.

– Gyertek el karácsonykor – fogta meg lánya kezét Sophia. – Vagy hálaadásra.

– Megpróbálom. Vigyázzatok magatokra!

Beszállt, becsukta az ajtót.

Anyja utasítását semmibe véve, hogy kapcsolja be a biztonsági övet, Adrian feltérdelt a hátsó ülésen, hogy a nagy autó hátsó ablakán át kinézhessen, láthassa a nagyszüleit, amint búcsút intenek a nagy kőház előtt állva, a lábuknál a kutyákkal.

– Adrian, most már ülj le, hogy Mimi becsatolhasson. – Még beszélt, és a limuzin behajtott a fedett hídra, amikor megszólalt Lina telefonja. Az asszony a kijelzőre nézett. – Ezt fel kell vennem. – Az ülés legtávolabbi sarkába húzódott. – Lina vagyok, szia, Meredith.

– Van szénsavas víz és gyümölcslé – mondta Mimi vidáman, miközben becsatolta Adrian biztonsági övét. – Van áfonyánk és az a zöldségchips, amit úgy szeretsz. Az autóban piknikezünk.

– Hagyd csak. – Adrian elhúzta a cipzárt a vállon átvehető kistáskán, amelyet a nagyszüleitől kapott, és elővette a Game Boyt. – Nem vagyok éhes.

NEW YORK CITY

Attól a régi nyártól fogva Adriannél kialakult a levélírás szokása. Hetente legalább egyszer felhívta a nagyszüleit, néha e-mailt vagy üzenetet küldött nekik, de a heti levelek hagyománnyá váltak.

Kihasználva a meleg és szellős szeptemberi délelőttöt, Adrian kiült édesanyja Upper East Side-i háromszintes lakásának tetőteraszára, hogy beszámoljon a tanév első hetéről.

Le is gépelhette volna a számítógépén, és elküldhette volna postán, de az olyan volt számára, mintha e-mailezett volna. Az írás aktusa az, ami a levelet személyessé teszi, gondolta.

Mayának gyakran küldött sms-t, és néha még egy-egy kézzel írt lapot is.

Többé nem volt dadusa. Mimi beleszeretett Issacbe, feleségül ment hozzá, és két gyerekük is született már. Különben is, még hat hét, és tizenhét éves lesz.

Mimi még mindig Linának dolgozott, de már adminisztratív asszisztensként, segített a találkozók ütemezésében, és Harryvel az interjúk és rendezvények megszervezésében.

Az anyja karrierje az egekbe szökött: könyvek és DVD-k, fitneszrendezvények, motivációs beszédek, tévés szereplések egész sora követte egymást. (Saját magát játszotta az Esküdt ellenségek: Különleges ügyosztály egyik epizódjában.)

A Jógababa márka fényesen ragyogott.

A manhattani Ever Fit edzőteremnek országszerte voltak franchise üzletei. A fitneszruhái, egészséges ételei, az illóolajai, gyertyái, testápolói, az edzőtermi felszereléseken elhelyezett márkajelzése a valamivel több mint egy évtized alatt egyszemélyes vállalkozásból milliárd dolláros országos üzletté vált.

A Jógababa hátrányos helyzetű gyerekek táborozását finanszírozta, nagy összegeket adományozott női menhelyeknek, így Adrian nem állíthatta, hogy az anyja nem jótékonykodik.

De a legtöbb nap iskola után Adrian üres lakásba ment haza. Azon viccelődött Mayával, hogy közelebbi kapcsolatban van a portással, mint az anyjával.

A legszorosabb kapcsolatuk lényegében azokban a hetekben volt, gondolta Adrian, amikor együtt dolgoztak az évente megjelenő anya-lánya edzés DVD-n.

De ez az ő élete, és már elhatározta, mit kezd vele, amint saját maga dönthet.

Az első döntését már meg is hozta, és most ott ült a langyos szellőben, és várta, hogy a kalapács lesújtson.

Nem tartott sokáig.

Hallotta, hogy a háta mögött kinyílik az üvegajtó, és tompa puffanással nekiütközik a toknak.

– Adrian, az ég szerelmére, mit csinálsz? Még el sem kezdtél pakolni. Egy óra múlva indulunk.

– Egy óra múlva indulsz – javította ki Adrian, és folytatta az írást. – Nekem nem kell pakolnom, mert nem megyek.

– Ne légy gyerek! Holnapra tele van a naptáram Los Angelesben. Pakolj össze!

Adrian letette a tollat, kissé elfordult a széken, hogy az anyja szemébe nézzen.

– Nem, nem megyek. Nem hagyom, hogy a következő két és fél hétben magaddal hurcolj szerte az országban. Nem fogok szállodai szobákban lakni, és online tanulni. Itt maradok, és abba az átkozott magániskolába fogok járni, ahová te löktél be, miután tavasszal megvetted ezt a házat.

– Pontosan azt teszed, amit mondok. Még gyerek vagy, szóval…

– Épp az imént mondtad, hogy ne legyek gyerek. Nem lehet mindkettő, anyu. Tizenhat vagyok… néhány hét múlva tizenhét. Alig három hetet töltöttem ebben az új iskolában, ahol nincsenek barátaim. Nem fogok a nap nagy részében egyedül ülni egy hotelszobában, stúdióban vagy valami rendezvényközpontban. Itt is ülhetek egyedül iskola után.

– Nem vagy elég idős ahhoz, hogy egyedül maradj itt.

– De ahhoz elég idős vagyok, hogy egy másik városban egyedül legyek, amíg dedikálod az új könyvedet vagy DVD-det, amíg interjút adsz, vagy valami rendezvényen veszel részt.

– Ott nem leszel egyedül. – Lina zavartan, tanácstalanul lehuppant egy székre. – Telefonon vagy sms-ben elérhető vagyok.

– S mivel Mimi nem megy veled, mert két gyereke van, akiket nem akar két hétre itt hagyni, ő is elérhető telefonon. De képes vagyok magamról gondoskodni. Ha nem vetted volna észre, már egy ideje azt teszem.

– Gondoskodtam róla, hogy mindened meglegyen, amire csak szükséged lehet, vagy amire csak vágysz. Ne beszélj velem ilyen hangon, Adrian! – A zavar és tanácstalanság döbbenetté és haraggá változott. – A legjobb oktatást kapod, amit csak kívánhatsz, olyat, ami bejuttat a választott főiskolára. Gyönyörű és biztonságos otthonod van. Dolgoztam, keményen megdolgoztam, hogy mindezt biztosítsam neked.

Adrian hosszan, határozottan nézett Linára.

– Azért dolgoztál és dolgozol keményen, mert ambiciózus nő vagy, akit igazi szenvedély fűt. Ezt nem rovom fel neked. Boldog voltam az állami iskolában. Ott voltak barátaim. Most megpróbálok boldog lenni, és barátokat szerezni ott, ahová beraktál. De nem tudom megtenni, ha két hetet hiányzom.

– Ha azt hiszed, hogy magára hagyok egy tinédzsert New Yorkban, hogy bulizhasson, lóghasson az iskolából, és órákat csavaroghasson, nagyon tévedsz.

Adrian összefonta a karját az asztalon, és előrehajolt.

– Bulizás? Kivel? Nem iszom, nem dohányzom, nem drogozom. Tavaly közel jártam ahhoz, hogy fiúm legyen, de most itt nulláról kell kezdenem. Lógni a suliból? Tízéves korom óta kitűnő tanuló vagyok. És ha órákat akarnék csavarogni, akkor is megtehetném, amikor itt vagy. Úgysem vennéd észre. Nézz rám! – emelte a magasba a kezét Adrian. – Annyira kötelességtudó vagyok, hogy magamat is idegesítem. Annak kellett lennem. Egyensúlyról prédikálsz, hát én most veszek belőle magamnak. Nem fogok megint kiszakadni a megszokott életritmusomból. Nem én.

– Ha eltökélted magad, hogy nem jössz velem, megkérdezem a nagyszüleidet, elmehetsz-e hozzájuk két hétre.

– Szívesen meglátogatnám őket, de itt maradok. Itt fogok iskolába járni. Ha nem bízol bennem, kérd meg Mimit, hogy mindennap ellenőrizzen. Vesztegesd meg az egyik portást, hogy jelentse a jövésmenésemet, nem érdekel. Reggelente felkelek és elmegyek az iskolába. Délután hazajövök, és megírom a leckém. Abban a szép tornateremben fogok edzeni, amelyet itthon berendeztél. Nem akarok bulizni, szexelni és inni, amíg ki nem dőlök. Csak egy normális tanévkezdésre vágyom. Ennyi.

Lina felállt, a falhoz ment, és az East Riverre nyíló kilátást nézte.

– Úgy beszélsz, mintha… Mindent megtettem érted, Adrian.

– Tudom.

A lánynak nagyanyja szavai jutottak eszébe, amelyeket azon a régvolt nyáron mondott. Az anyukád mindent megtesz, Adrian.

– Tudom – ismételte –, és bíznod kellene bennem, hogy nem teszek semmi olyat, amivel zavarba hoználak. Ha nem, akkor tudnod kell, sohasem akarnám felzaklatni a nagyit és a papát, vagy csalódást okozni nekik. Csak a nyavalyás iskolába szeretnék járni.

Lina behunyta a szemét. Kényszeríthetné… végül is, ő a főnök. De milyen áron. És mi haszna származna belőle?

– Nem akarom, hogy kilenc után elmenj itthonról, vagy elhagyd a környéket… kivéve, ha Mimihez mész Brooklynba.

– Ha moziba szeretnék menni péntek vagy szombat este, lehetne tíz.

– Rendben, de ez esetben egyeztess velem vagy Mimivel. Nem akarom, hogy bárkit is beengedj a lakásba, amíg távol vagyok… kivéve Mimit és a családját. Vagy Harryt. Ő ugyan velem jön, de lehet, hogy egy napra visszajön.

– Nem társaságra vágyom, hanem stabilitásra.

– Egyikünk… én, Harry vagy Mimi, minden este fel fog hívni. Nem mondom meg, mikor.

– Szúrópróbaszerű ellenőrzés?

– Különbség aközött, hogy megbízom a felelősségtudatodban, vagy hogy kockáztatok.

– Rendben.

A szellő belekapott Lina dús, sültgesztenye-színű hajába.

– Én… azt hittem, élvezed az utazást.

– Egy részét. Néha.

– Ha meggondolod magad, elintézem, hogy elmenj Mimihez vagy a nagyszüleidhez, vagy elrepülj hozzám, bárhol legyek is.

Mivel Adrian tudta, hogy anyja bármelyiket megtenné, anélkül, hogy túl sokat „én megmondtam”-ozna, érezte, hogy valami megenyhül benne.

– Köszönöm, de minden rendben lesz. Az iskola leköt majd, és körülnézek a főiskolák közt. Van egy projektem is, amibe szeretnék belekezdeni.

– Milyen projekt?

– Még kicsit gondolkodnom kell rajta. – Tizenhat évesen Adrian tudta, hogyan kell kitérni, méghozzá könnyedén. Azt is tudta, hogyan kell elterelni a figyelmet. – Ráadásul vennem kell pár kiló M&M cukorkát, néhány liter kólát, és öt-hat zacskó burgonyapelyhet. Tudod, alapellátmány.

Lina kicsit elmosolyodott.

– Ha elhinném, hogy komolyan mondod, talán leütnélek és magammal rángatnálak. Mennem kell. Az autó hamarosan itt lesz. Bízom benned, Adrian.

– Bízhatsz bennem.

Lina lehajolt, megcsókolta Adrian feje búbját.

– Késő lesz, mire Los Angelesben leszállunk, úgyhogy nem hívlak. Majd írok sms-t.

– Oké, jó utat és sikeres turnét.

Lina biccentett, és visszaindult a házba. Valami szorítást érzett a mellkasában, amikor hátranézett, és látta, hogy Adrian ismét felvette a tollat.

Úgy folytatta az írást, mintha bármely más délutánon tette volna.

Lina lefelé indult a lépcsőn, közben elővette a telefonját, és felhívta Mimit.

– Szia, már úton vagy?

– Egy perc múlva. Figyelj, Adrian itt marad.

– Micsoda?

– Tudom, hogy te nem ezt tennéd, de te valószínűleg gondoltál volna rá, hogy ne az új tanév harmadik hetére tervezz országos turnét. Amikor ráadásul új iskolába jár. Én nem tettem. Várj egy pillanatot. – A házi telefonon leszólt a földszintre. – Helló, Ben, Lina Rizzo vagyok. Felküldene valakit a csomagokért, kérem? Köszönöm. Mimi, bíznom kell benne. Sohasem adott rá okot, hogy ne tegyem. Ráadásul keményebb, mint gondoltam, Jézusom, és azt hiszem, ez jó neki. Felhívnád később, hogy mi van vele?

– Persze. Ha nálunk akar maradni, amíg távol vagy, megoldható.

– Már döntött… ha meggondolná magát, biztos szól neked… de nagyon elszánt.

– Anyja lánya?

– Az volna? – Lina megállt a tükör előtt, ellenőrizte a haját, az arcát. Külsőre igen, gondolta. Sok mindent látott magából a lányában. De a többi… talán nem figyelt eléggé. – Mindegy, nem lesz semmi gond. Csak hívd fel néha, vagy küldj sms-t.

– Nem gond. Tartom a kapcsolatot vele és veled is. Bocs, Lina – tette hozzá Mimi, miközben a telefonból kiabálás hallatszott. – Úgy tűnik, Jacob megint úgy döntött, hogy kinyírja a húgát. Mennem kell, de jó utat neked… és ne aggódj.

– Kösz. Hamarosan beszélünk.

Amikor megszólalt a csengő, Lina az ajtóhoz ment.

És minden mást félretett. A gépen várt rá még némi felkészülés, és programokkal teli két hét állt előtte.

NEGYEDIK FEJEZET

Adrian, miután egyedül maradt New Yorkban, követte a reggeli rutinját. Az ébresztővel kelt, jógázott. Megfésülte a haját, ami örök kemény munkának számított, minimális sminket tett fel – mindig is szerelmes volt a sminkbe.

Felöltözött a gyűlölt iskolai egyenruhába: tengerészkék nadrágba, fehér blúzba, tengerészkék blézerbe. Minden egyes nap, amikor felvette az egyenruhát, megfogadta, hogy érettségi után sohasem fog önként tengerészkék blézert viselni.

A reggelijét görög joghurttal kevert vegyes gyümölcsből, egy szelet tízmagvas pirítósból és gyümölcsléből állította össze.

Mimi belénevelte, ezért elmosogatott és beágyazott.

A telefonján gyorsan megnézte, milyen idő várható, s mivel többnyire napos, meleg időt ígértek, nem bajlódott a kabáttal.

Felvette a hátizsákot, és a tetőtéri lakás magánliftjével lement a földszintre.

Nem panaszkodhatott az ötutcányi sétára az iskoláig, főleg, hogy ilyen jó idő volt. A sétát arra használta fel, hogy végiggondolja a tervét… a rutintól való eltérését.

És az egyetlen szabályt, amelyet teljes mértékben meg akart szegni.

Amikor megszólalt a telefonja, a kijelzőre nézett.

– Szia, Mimi.

– Csak a kötelességem teljesítem.

– Megmondhatod anyának, amikor megkérdezi, hogy éppen úton voltam az iskolába, amikor hívtál. Persze ahelyett, hogy odamennék, felszállok a Jersey Shore-ra tartó vonatra, hogy napfürdőzzek egyet, a hamis személyim segítségével veszek egy rakás sört, és rengeteget szexelek idegenekkel egy olcsó motelben.

– Jó terv, de azt hiszem, ezt a részt kihagyom a jelentésemből. Tudom, hogy jól vagy, édesem, de a bejelentkezés helyes és szeretetteljes teendő.

– Értem.

– Nem szeretnél idejönni a hétvégére?

– Kösz, de jól vagyok. Ha ez megváltozik, ott találsz a küszöbödön.

– Ha bármire szükséged van, hívj.

– Úgy lesz. Hamarosan beszélünk.

Ezzel végezve eltette a telefonját.

Volt tartalék terve, ha az első nem működne. De utánanézett több mindennek, és úgy vélte, az A tervben valóban van lehetőség.

A blézerére csíptette az azonosítóját, miközben felsétált a rövid kőlépcsősoron a méltóságteljes, barna homokkőből épült házhoz, amely a kilenc–tizenkettedik évfolyamosok épületének adott otthont… ha elég gazdagok és okosak voltak hozzá.

Bement, át a kis biztonsági előtéren.

A csend, a csillogó fapadló, a makulátlan falak ellentétben álltak régi iskolája zsibongásával, mozgalmasságával és enyhe koszosságával.

Mindez hiányzott neki.

Két év, emlékeztette magát, ahogy elfordult a bal oldali folyosóra vezető széles bejárattól. Két év, és saját döntéseket hozhat.

Ebből akart egy kis előzetest azzal, hogy ma hoz egyet.

Mire harmadik évfolyamosok lettek, a legtöbb diák megtalálta a maga klikkjét. Az új lánynak helyet csinálni időbe telt, és ő még három hete sem volt itt.

Tudta, hogy a már kialakult klikkek tanulmányozzák, felmérik, mérlegelik őt. Noha sohasem volt félénk, Adrian sem kapkodta el.

A sportolókkal talán lehet kezdeni valamit a következő néhány évben. A sport talán nem annyira az ő világa, de az atlétika igen. A divatbabák szórakoztatóak lehetnek, és ő szerette a ruhákat. (Újabb ok, hogy gyűlölje az egyenruhát.)

A bulizósok sem érdekelték jobban, mint az ijesztően komoly okostojások.

Mint mindig, a csoport egészében elszórva itt is akadtak sznobok és erőszakos alakok… gyakran összefonódva.

A stréberek mindig, mindenhol halálosak voltak a társadalmi rétegekre.

De a projektje érdekében pontosan őket célozta meg.

Az ebédidőben hozta meg a döntést, amely szinte biztosan tönkreteszi az esélyeit a társadalmi hierarchiába való bekerülésre.

Az ebédlőben Adrian elvitte a grillezett csirkével és zöldsalátával, idénygyümölcsökkel és szénsavas üdítővel megrakott tálcáját a sportolók asztala mellett, távol a divatbabáktól, egyenesen a ranglétra alján álló stréberek asztalához.

Észrevette, hogy szünet áll be a beszélgetések halk zsongásában, innen-onnan kuncogás hallatszott, amint megállt az alantasok asztal és az ott ülő három diák mellett.

Mivel alaposan utánajárt mindennek – elolvasta az iskolaújság régi számait, átböngészte a tavalyi évkönyvet –, Hector Sungot vette célba.

Ázsiai, ruhafogas vékony, szögletes keretű fekete szemüveg, mögötte sötétbarna szempár. Ez a szempár most pislogva nézett rá, és a mozdulat, amellyel a vega pizzaszeletbe harapott volna, megakadt.

– Nem baj, ha ideülök?

– Ööö – mondta a fiú.

Adrian csak mosolygott, és leült vele szemben.

– Adrian Rizzo vagyok.

– Oké. Szia.

A mellette ülő lány, akinek olyan bőre volt, mint a karamellkrém, és a haját sok, gyönyörű copfba fonta, égnek emelte nagy, kerek, fekete szemét.

– Ő Hector Sung, és azt hiszi, rajtunk kívül senki nem ül ide. Teesha Kirk vagyok. – Hüvelykujjával, amelyen vastag ezüstgyűrű csillogott, a fiú felé intett, aki gyanakodva és vörös arccal ült Adrian mellett. – A vörös gyerek Loren Moorhead, a harmadik. Körülbelül öt egész három tized másodperced van, hogy elmenj, mielőtt megfertőznek a stréberbaktériumok, és végleg kiközösítenek a társadalomból.

Adrian alaposan utánanézett Teeshának is, aki a félelmetesen komoly okostojások közé került volna, ha nincsenek strébercsontjai. Jobban szerette a Dungeons & Dragons-versenyeket vagy a Ki vagy, doki?-maratonokat, mint a Nemzeti Tiszteletbeli Társaság vagy a Nemzeti Ösztöndíjasok gyűléseit.

– Nos, hát. – Adrian vállat vont, egy kis citromot spriccelt a salátájára, és finoman beleharapott. – Azt hiszem, lejárt az idő. Szóval, örülök, hogy megismertelek, Hector, Teesha, Loren. Egyébként, Hector, lenne egy ajánlatom a számodra.

A fiú kis puffanással a tányérjára ejtette a pizzát.