Laurie R. King

Kísértetkastély
a Kárpátokban

BŰNREGÉNY
MARY RUSSELL ÉS SHERLOCK HOLMES
FŐSZEREPLÉSÉVEL

Kossuth Kiadó

Tartalom

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

HUSZONHARMADIK FEJEZET

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

HUSZONHATODIK FEJEZET

HUSZONHETEDIK FEJEZET

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

HARMINCADIK FEJEZET

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

HARMINCHARMADIK FEJEZET

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET

HARMINCHATODIK FEJEZET

HARMINCHETEDIK FEJEZET

HARMINCNYOLCADIK FEJEZET

HARMINCKILENCEDIK FEJEZET

NEGYVENEDIK FEJEZET

NEGYVENEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENKETTEDIK FEJEZET

NEGYVENHARMADIK FEJEZET

NEGYVENNEGYEDIK FEJEZET

NEGYVENÖTÖDIK FEJEZET

NEGYVENHATODIK FEJEZET

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

NEGYVENNYOLCADIK FEJEZET

NEGYVENKILENCEDIK FEJEZET

ÖTVENEDIK FEJEZET

ÖTVENEGYEDIK FEJEZET

ÖTVENKETTEDIK FEJEZET

ÖTVENHARMADIK FEJEZET

ÖTVENNEGYEDIK FEJEZET

EPILÓGUS

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Impresszum

Mindazoknak, akik lehetetlen időben is megőrzik a józanságukat.

Végződjön szerencsésen minden történetük!

Kastélyom falai leomlottak;

sok az árny,

és a szél hidegen lehel keresztül

az oromzatokon és az ablakokon.

Szeretem a homályt és az árnyékot…

(BRAM STOKER: DRAKULA)

ELSŐ FEJEZET

Valahol Ljubljanától nyugatra szakítottam ki magam a lázálomból.

Az arcom egy ablakhoz volt nyomva, ahogy álmomban. Odakinn is ugyanolyan ködben fürdő éjszaka volt, és pont olyan kísértetiesen világított a telihold.

Felegyenesedtem, előrenyújtottam és forgattam mindkét kezem – de a szinte teljes sötétségben is láttam, hogy tökéletesen tiszták. Sehol vöröslő, csöpögő szennyeződés.

És farkasok sincsenek – gondoltam, miközben szimatoltam a vérszagot a kezemen. A falka élénk vonításából egy elhaladó vonat távoli füttye lett, lovas kocsim és sötét lelkű kocsisom kelletlenül régimódi vasúti fülkévé változott, amelyet gőzmozdony húzott maga után.

Borzongva ráztam le a kísérteties érzést, vállamra húztam a vékony takarót, és köhécselve tapogatóztam, a szemüvegemet keresve. Farkasok és lovas kocsi – az úti célunk hívhatta elő. Bár a vér… Az utóbbi hónapokban két halott vére is a kezemhez tapadt. Talán számolnom kellett volna a következményekkel.

Eredménytelenül próbáltam letörölni a repedt ablakot, hogy lássam, hol vagyunk. Szerencsére nem valami titokzatos erdőben, hanem vasútállomáson, ahol egyetlen halvány lámpa világította meg a peron tetejének mutatós fémcsipkéit. Néma és elhagyatott.

Mióta vagyok itt? És ha már itt tartunk, hol van ez az itt?

Nem tűnnek el teljesen az emlékeim – tudtam, hogy az milyen –, csak… lassan jöttek elő. Mint amikor az ember mély sárból húzza ki a cipőjét.

Nézzük csak: a Côte d’Azurön szálltunk vonatra. Románia felé. Az utolsó helynév, amelyet láttam, talán Pádua?

Mindez nem sokat segített. A rozsdás, rosszul megvilágított fémtáblára sandítottam, megállapítottam, hogy annyi információt gyűjtöttem, amennyit külső segítség nélkül csak lehetséges volt, hátralöktem a plédet, és csak ekkor vettem észre, hogy nem vagyok egyedül a fülkében.

– Holmes, mit… – kezdtem, aztán rám tört a köhögés, amely hatalmas tüsszentéssel ért véget. Felbukkantak az emlékek: a Murphy gyerekek Franciaországban, amint megállás nélkül köhögnek és tüsszögnek. – Sajnálom, úgy látszik, meghűltem. És lázas vagyok – fölöttébb valószerű álmomban Jonathan Harker{1} kocsijában ültem a Drakula elején. A világ minden rémsége szabadon garázdálkodik majd – sajnálom, összevissza beszélek. De miért ül ott a sötétben? És hol a csudában vagyunk? Azt se tudom, milyen nyelvű az a tábla. – Az olaszban nincsenek ilyen betűk.

Holmes megmozdult a fülke sötét sarkában. Levette a lábát az ülésről, láthatóvá vált az arca, amint előrehajolt, hogy kinézzen az ablakon.

– Azt hiszem, ez szlovén – mondta, és visszahúzódott a sötétbe.

Szlovénia. A Balkán pereme, délre… mindentől. Olaszország mellett?

Ismét tüsszentettem. Ezúttal Holmes keze kinyúlt, és tiszta zsebkendőt nyújtott felém. Sherlock Holmesnak mindig volt tiszta zsebkendője. Használtam, és az orromra ható nyomás ismét előhozott néhány ötletet. Először is, azok a kérdések, amelyekre Holmes nem válaszol, fontosabbak azoknál, amelyekre válaszol, másodszor, a köd, amelyen át nézelődtem, nem volt teljes mértékben odakinn.

– Jóságos ég, Holmes, meg akar fojtani minket? – Felálltam, próbáltam lehúzni az ablakot, mert éppen annyira nem voltam képes belélegezni a levegőt, amennyire nem tudtam elolvasni a kinti táblát, de megértettem, hogy részben a tüdőmbe jutott sűrű füsttől szédülök. Az ég tudja, mióta üldögélt Holmes a sötétben, rágódva valamilyen rejtélyen. A fülke látványa alapján minimum ötpipányi probléma lehetett.

Olyan füstfelhő röppent ki az ablakon, hogy akár a tűzoltókat is kihívhatták volna. Lehuppantam az ülésre, és immár a friss levegőtől köhögtem, nem az állott bűztől.

Holmes túlzott türelemmel tette le a pipáját, és vette fel a mellette heverő olasz újságot. Keresztbe tette a lábát, felkapcsolt egy olvasólámpát, és eltűnt a lapok mögött.

Amikor csillapodott a köhögésem, ismét próbálkoztam.

– Szlovénia némi távolságra van Bukaresttől.

Férjem és társam mormogott valamit. A kiszálló levegő immár nem hasonlított kéményfüstre, ezért feljebb húztam az ablakot, a helynévtáblára meredtem, mert mintha nyomdai szedő tette volna egymás mellé tetszőlegesen a betűit, majd olyan tekintettel néztem a társamra, amely képes volt keresztülégetni a látszólag olvasott lapot. Kicsit felemelte az újságot.

– Mióta ülünk itt? – Újabb mormogás. – Mennyi ideje?

Feladta, hangosan összehajtotta az újságot, elővette az óráját.

– Nem egészen három órája – felelte.

Miután nem tudott más közlekedési eszközt keríteni, nem fenyegette bántalmazással a mozdonyvezetőt, hanem némán mérgezett mindkettőnket nikotinnal.

Felismertem a jeleket. Az, hogy behúzódott egy sarokba a mocskos, régi pipájával és egy maréknyi olcsó dohánnyal, azt jelentette, hogy szemlátomást összefüggéstelen tények között keresi az összefüggést. Ahogyan dr. Watson mondta, Holmesnak zseniális érzéke van az apróságokhoz: a nem ugató kutyákhoz vagy a kiszáradt narancshéjhoz. Számos esete olyan aprósággal kezdődött, amelyet az emberiség többi része észre sem vett volna.

Pipázó töprengése miatt ült ott, megfeledkezve a világról. Az akkori állapotomban azonban semmi értelmét nem láttam, hogy megkérdezzem, min töri a fejét. Nem lévén feldobva, úgysem tudtam volna követni a gondolatait.

– Van esélyünk egy kis teára? – kérdeztem.

– Aligha. Az étkezőkocsi Triesztben maradt.

– Triesztben? – Nagy nehezen felidéztem magamban Európa térképét, vonalat húzva az indulásunk helyétől addig, ahová valószínűleg tartottunk. Igaz, a Riviérán elfoglalt és szórakozott voltam, a sok ébren töltött éjszaka (és gyanúm szerint egy kis láz) hatására kikapcsolt az agyam, ezért követtem Holmest anélkül, hogy érdeklődtem volna útiterve részleteiről. Ez sosem bölcs dolog.

– Holmes, mi a csudának… hagyjuk. Hol a Bradshaw?

– A Bradshaw-útikalauz kissé elavult. Ezért megyünk ezen a mellékvágányon. – Átnyújtotta a könyvet, amely úgy nézett ki, mintha a saját lábán jött volna Párizsból.

– Holmes, ez a háború előtt jelent meg.

– Biztos voltam benne, hogy nem sok változott a világnak ezen a részén.

– Rászedték – mondtam durván. A vastag kötetet az ülésre dobtam, mire több oldala kipottyant. Amikor felálltam kinyújtóztatni elgémberedett végtagjaimat, éreztem, hogy kapar a torkom, sajognak a csontjaim.

A folyosó sötét volt, csak a két végén égett egy-egy alig világító körte. Elindultam, benéztem a kupékba, de éppoly elhagyatottak voltak, mint az állomás. Két kocsival arrébb zajt hallottam, és követtem az utolsó vagonba. Egy egyenruhás vasutas horkolásától rázkódott az ablak, amíg oda nem léptem, és bele nem rúgtam a talpába.

A földre gurult, horkanva felébredt, és nyomban felpattant, amint meglátott engem fölé hajolva.

– Madam! Igen! Szolgálhatok? – Megigazította a nyakkendőjét, és lopva kereste szemével a cipőjét.

– Mondja, hogy jutok Bécsbe?

A válaszhoz szüksége volt a sapkájára, ám mihelyt rendesen állt kerek fején, némiképp visszatért szakmai emlékezete.

– Madame Bukarestbe tart, nemde?

– Madame pillanatnyilag nem tart sehová, és nem értem, miért szükséges útközben meglátogatnom az összes kis kelet-európai falut. Ha kijutnánk… – mutattam a kinti, olvashatatlan helynévtáblára – …innen, bármilyen irányban, több esélyünk lenne előrehaladásra, mintha itt várakozunk rá, hogy az árvíz elmosson minket északkeletre.

Értetlenül pislogott, majd lehajolt, hogy felvegye az asztal alatt heverő cipőjét.

Sóhajtottam.

– Van Bradshaw-ja? Vagy bármilyen vasúti menetrendje?

Csak német nyelvű könyve volt, ám csupán hároméves, nem tizenöt, mint Holmesé. Átlapoztam, próbáltam olyan betűsort találni, amelyik hasonlított a kinti táblán lévőre. Végre megtaláltam, követtem a hozzá tartozó részt az oldalon, majd a faliórára pillantottam.

– Itt vagyunk? – kérdeztem. A kalauz a könyv fölé hajolt, hogy megnézze az ujjam fölött álló nevet.

– Igen, Madame – mondta, majd olyan hangot hallatott, mint egy torkát köszörülő, idős bányász. Hirtelen hátraléptem, aztán rájöttem, hogy a falu nevét mondta ki.

– És ez a nyugatra tartó vonat három tizenötkor halad el itt? Kedd van, igaz? És nem második vagy negyedik kedd? – Nem láttam semmilyen apró betűs rubrikát a menetrendben – feltéve, hogy még augusztus volt, és nem Csipkerózsika-álmot aludtam a gyűrött bőrülésen.

Az óra alatti naptárra nézett, mozgott az ajka, ahogy elgondolkozott a hét napjait illető, bonyolult kérdésen, majd bólintott.

– Igen, Madame.

És a nagy kérdés:

– Meg tudja állítani azt a vonatot?

– De, Madame, a jegyük…

A tekintet, amely nem égette keresztül Holmes újságját, a kalauznál bevált. Kigombolta a zubbonya felső gombját, és élénken bólogatott.

– Igen, Madame.

– Ha megállítja azt a vonatot, megjutalmazom. Ha hagyja elmenni mellettünk, nem fogok örülni.

Nyelt egyet, fogta a lámpát, és elindult a folyosón.

Visszamentem, örök optimista, hogy szóljak Holmesnak, szedje össze a holmiját.

A közeledő vonat tovább akart száguldani, de vadul integető kalauzunkra felfigyelt a mozdonyvezető az utolsó pillanatban, és fölöttébb csikorgó fékezéssel sikerült megállnia, mielőtt a szerelvény teljesen elhagyta volna az állomást.

Vártunk, amíg megjelent a másik kalauz – gyűrötten, borotválatlanul, mert nyilván a hirtelen fékezés ébresztette fel. A két fickó vitatkozott és magyarázkodott, aminek Holmes azzal vetett véget, hogy a bőröndjét az új kalauz kezébe nyomta, és beszállt a másik vonat nyitott ajtaján.

A fickó egy örvendetesen üres fülkéhez vezetett minket. Amikor megkérdeztem, keríteni tudna-e meleg ételt két utasnak, akikre ráesteledett, vagy pilláim negédes pillogása, vagy (ez a valószínűbb) az első kalauznak adott busás borravaló láttán, egykettőre a sötét és üres étkezőkocsiban ültünk, és a konyhából biztató hangok hallatszottak. Talán úgy két perccel később megjelent az egyszerű lakoma: istenien forró és majdnem angolos tea. Ezt hamarosan dús, vajas omlett követte alig szikkadt kenyérrel.

Kifejeztük elégedettségünket, és a szakácsot visszaküldtük a priccsére.

Csak a minimum hat tojásból készült omlett befejezése és fájó torkom további teával történő gyógykezelése után kezdtem újra gondolkodni. A legfontosabb szükségleteink kielégítése és az éhségünk csillapítása után próbáltam átgondolni a továbbiakat.

Egészen pontosan azt, hogy mit keresünk itt.

MÁSODIK FEJEZET

– Rendben van, Holmes, mi folyik itt?

– Van egy érdekes helyzet Romániában.

– Ezt már említette néhány napja. – Ez akkor, a monacói kikötő napfényben fürdő sétányán valószínűtlennek látszott. Románia olyan közel volt, mint Európa a vadonhoz: sem nyugat, sem kelet, nem egészen feudális, mégis távol a működő demokráciától, túl a Cook-szigetek idegenvezetői által látogatott területeken. – És túl azon, hogy a térképen úgy jelölik, hogy „Itt akadnak sárkányok”, nem értem, miért kellett ilyen kerülő úton jönnünk. Ahelyett, hogy a kellemes, elegáns Train Bleu-vel Párizsba mentünk, majd az Orient expresszre szálltunk volna, a lassú, kanyargós vonatot választotta a sziklakemény ülésekkel, étkezőkocsi nélkül, ráadásul olyan falvakon át, amelyeknek Coughhhackišḉina meg Phlegmja aneve.

– Siet valahová, Russell?

– Én… Magának van sürgős munkája! Nem? Nagyon szívesen maradtam volna még egy hetet a Côte d’Azurön, kikúrálni ezt a meghűlést. Ahelyett, ami Bukarestben vár minket.

– Nem Bukarestben.

– Nem?

– Egy kisvárosban Brassó mellett. Erdélyben.

– Erdély, te jó ég! – Holmesra meredtem. Ha Románia a sárkányok földje, Erdély a fészkük: sötét, titokzatos és életveszélyes. Nem véletlenül választotta Bram Stoker vénséges vámpírja otthonául. A regénytől frászt kaptam, még mielőtt tudtam volna, hogy oda utazom.

– Tulajdonképpen egészen kellemes vidék – nyakaskodott Holmes. – Ásványkincsek, gazdag mezőgazdasággal bíró völgyek és védelmül a Kárpátok. Népi hagyományok és babonák izgalmas forrása.

– Gondolom, a gazdák jó sok fokhagymát termelnek. Maga volt már ott, igaz?

– Valóban. Egy hetet töltöttem felderítéssel, amíg maga Velencéből a Riviérára vitorlázott.

– Egy egész hetet? És nem oldotta meg az ügyet?

– Az ügyfelem… ügyfelünk nem volt ott.

– Ki ez az ügyfél? Monacóban azt mondta, érdekes nő izgalmas problémával. – Azon a napon elejtett még egy szót – vámpírok –, amely felkelthette volna tudat alatti képzeletemet, de Holmes rafinált szellemeskedésének véltem, így hát nem méltattam több kérdésre.

– Az ügyfelünk Románia királynéja.

– Mária királyné? Hűha!

Máriát, két uralkodó unokáját – az apja Viktória második fia, az anyja II. Sándor cár életben maradt leánya volt – feleségül adták Románia koronahercegéhez, aki immár I. Ferdinánd, a fiatal román királyi dinasztia második királya.

Általában nem imponál nekem az öröklött hatalom, de egész életemben láttam képeket a ragyogó és okos Mária királynéról: Mária vöröskeresztes öltözékben a háború alatt, Mária átható szempárja a pompás barokk korona alatt, Mária vonatról integet rajongó alattvalóinak, Mária népviseletben, Mária teázik a Buckingham-palotában. Színpadias, mellbevágó és összetéveszthetetlen. Aztán ez az asszony diadalmaskodott a párizsi békekonferencián, holott nem volt más fegyvere, csak a szépsége meg az eltökéltsége, mégis rábírta Európa vezetőit, hogy tartsák be a Romániának tett ígéreteiket, amelyek között szerepelt Erdély visszaadása is. Egyik napról a másikra egyes-egyedül megkétszerezte fogadott hazája területét.

– Mit kíván tőlünk? – kérdeztem. – Az orosz ékszerei újabb részét? – Romániát kegyetlenül kirabolták a háború alatt – szerintem minden királyi tulajdon, amely nem volt leszögezve, valamelyik hódítónál kötött ki.

Holmes megigazította a kávéskanalát, hogy a nyele egy vonalban legyen az asztal szélével.

– Nem hiányzik semmi, nem.

– Akkor zsarolás? Vagy csempészet? – Románia határai között volt a Duna és a Fekete-tenger, azaz vízi főútvonal volt Európa szívébe.

– Strigákkal van bajuk – mondta.

Vártam. Holmes ivott egy kortyot a hideg kávéból, a helyére tette, és ismét megigazította a csészéjét. Elkomorodtam ujjainak mesterkélt mozdulataitól és attól, hogy nem nézett a szemembe. Mintha… zavarban lett volna.

– Nem ismerem ezt a szót, Holmes.

– A striga bizonyosfajta, khm, vámpír. – Sóhajtott, majd felnézett. – Russell, úgy tűnik, Erdélynek ezen a részén vámpírokkal akadnak gondok.

HARMADIK FEJEZET

Nevettem. Ugyan ki nem nevetett volna? Ám amikor lecsillapodott a nevetés okozta köhögőroham, láttam, hogy Holmes arcán nyoma sincs komolytalanságnak.

– Jaj, Holmes, nem mondhatja komolyan. Amikor román vámpírokat említett, azt hittem… nem tudom. Svájcot ellepték a kakukkok. Azt állítja, hogy Romániában emberek halnak meg, mert kiszívják a vérüket?

– Nem halnak meg, nem.

– Holmes, nem vagyok hajlandó elhinni, hogy halottak járkálnak Kelet-Európában.

– Persze. Ez az ügynökség szilárdan áll…

– …a földön. Igen, olvastam dr. Watson történetét. „A sussexi vámpírról kiderül, hogy nem vámpír, csak zavarodott fiatalember mérgezett dobónyilakkal.”

– Nem kétséges, hogy most is hasonlóan prózai magyarázatot fogunk találni. Csakhogy az ügynek érintettje egy gyermek is, ezért beleegyeztem, hogy megvizsgálom.

– Csecsemő az áldozat?

– Jaj, nem. Nem kisded. Semmiképpen.

Benyúlt a belső zsebébe, és borítékot vett elő. Kivette belőle egy dokumentum frissen készült, jól olvasható fényképét. Ez állt rajta:

SĂ NU ADUCI FIICA TA ÎNAPOI LA

BRAŞOV SAU VA MURI.

– Románul van?

– Igen.

– Mit jelent?

– Russell – korholt –, a román a római rokona.

Rájöttem, hogy az ókori Rómára gondol. Vagyis az ország nyelve az újlatin nyelvek közé tartozik.

Kelletlenül koncentráltam a fényképre.

– A fiica leány lehet, valakinek a lánya. Azt mondta, Brassó egy erdélyi város neve. És a muri, nos. Az utolsó szó nyilván arra utal, hogy „meg fog halni”.

– „Ne hozza vissza a lányát Brassóba, vagy a lány meg fog halni.”

Megérintettem a kép fényes felszínét, hogy jobban lássam a képet.

– Valami el van kenődve rajta.

– Vér. Emberi vér – a monacói rendőrségen lévő barátunk megengedte, hogy használjam a laboratóriumukat. Azt hiszem, szándékosan van rajta a hatás kedvéért, mivel az ujjlenyomat túlságosan elkenődött, hogy azonosítani lehetne. Az eredeti kártyát elküldtem Londonba, hogy helyezzék biztonságba.

– Mikor kapta meg?

– Velencében, azután, hogy maga elutazott. Sussexból küldték utánam. Ezzel együtt.

Átnyújtott egy drága papírra drága kézírással írt levelet – merész tollheggyel írott merész kézírás volt, egyenletes, tiszta és erőteljes. A lap maga egyenesen el volt tépve – úgy véltem, az árulkodó címet eltávolították. De amint a fény felé tartottam, a vízjel láttán felszaladt a szemöldököm. Amikor Holmesra néztem, bólintott.

1925. június 24.

London

Kedves Mr. Holmes!

Sietősen és titokban írok, azzal az anyai reménnyel, hogy ez a levél eljut Önhöz, és segíteni tud nekem. A mellékelt levelet a múlt héten kaptam. Mielőtt áprilisban elhagytam Romániát, két-három meglehetősen nyugtalanító esemény történt a Brassó melletti, Bran-közeli kastélyom környékén.

Augusztusban szándékoztam visszatérni Ilona lányommal Branba néhány Angliában és Németországban töltött hét után. Most nem tudom, mit tegyek. Beszéltem az ügyről az unokatestvéremmel, és ő azt tanácsolta, kérjem meg Önt, hogy látogasson meg, és adjon tanácsot, miként cselekedjek. Ha engem fenyegettek volna meg, magasra emelt fővel szállnék le a vonatról, bátorítva bárkit, hogy tegyen, amit akar az engem szerető nép akarata ellenére. De a lányomról van szó, és az akaratom meginog, ha arra gondolok, hogy baj érheti.

Londonban leszek még két hétig, és szívesen találkozom Önnel bárhol, ahol Önnek kényelmes. Kérem, válaszát küldje a palotának, és az unokatestvérem emberei módot lelnek rá, hogy továbbítsák a levelét vagy a sürgönyét.

Mária

Románia királynéja

Az unokatestvérem V. György király volt, a palota pedig a Buckingham, ezért tüntette el a levélpapír tetejét.

Néztem ennek az eszes asszonynak drámai aláírását, és fontolóra vettem Holmes reakcióját a levélre. Egy utazást keresztül Európán megmagyarázhat a kíváncsiság vagy a kelletlen felelősségérzet Viktória királynő dédunokájáért. De egy másodikat? Olyan férfitól, aki vidáman küld vissza női ügyfeleket a veszélybe, és szemtől szemben megsértette Csehország királyát? Miért nem mondta neki egyszerűen, hogy fogadjon testőrt?

– Holmes, maga ennél súlyosabb ügyeket is el szokott utasítani. Elhiszem, hogy Mária maga is izgalmas személyiség, de csak nem veszi komolyan, mert királyné?

– A „nyugtalanító események” kitétel keltette fel az érdeklődésemet. Minthogy maga hajókázott, táviratoztam, hogy utánanézzek, aztán elvonatoztam Bukarestbe és onnan Branba. Ahol valóban azt tapasztaltam, hogy titokzatos alakokról és feltámadt halottakról keringtek pletykák.

Fájni kezdett a fejem.

– Ez egy kissé… metafizikusnak hangzik, Holmes.

{1} Bram Stroker Drakula című horrorjának egyik szereplője. (a Szerk.)