Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

SZEMÉLYEK

ELSŐ FELVONÁS

MÁSODIK FELVONÁS

HARMADIK FELVONÁS

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Robert de Flers
Gaston A. de Caillavet

BURIDÁN SZAMARA
VÍGJÁTÉK HÁROM FELVONÁSBAN

fordította
Molnár Ferenc

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-083-8 EPUB
ISBN 978-963-678-084-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
L'âne de Buridan

első kiadás: 1909
az elektronikus változat az 1920 körüli
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1932. évi filmváltozat plakátja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

SZEMÉLYEK

Lucien de Versannes.

Georges Boullains.

Morange.

Adolfe.

Giraud.

Jean.

Egy chasseur.

Micheline.

Vivette.

Fernande Chantal.

Odette de Versannes.

De Stecke bárónő.

Louise.

De Ligneulné.

ELSŐ FELVONÁS

(Szalon Lucien de Versannes saint lunaire-i villájában.
Háttérben a tengerre néző nyitott galéria. Jobbra és balra ajtók)

ELSŐ JELENET

Lucien, Morange, Odette, de Stecke bárónő, Ligneulné, Romarinné. (Asztaltól jönnek. Hangosan beszélgetve lépnek a színpadra és kimennek a galériára. Odette és Morange utoljára jönnek és a színpadon maradnak).

Különböző hangok.
Milyen gyönyörű este... remek idő... Mennek a regattához holnap?

Odette.
Megígéri hát kedves Morange, hogy visszajön két hét múlva?

Morange.
Megígérem.

Odette.
Milyen kár, hogy holnap vissza kell mennie Párizsba!

Morange.
Bizony kedves asszonyom, még pedig a kilenc órai vonattal.

Lucien (hozzájuk lép és cigarettát kínál Morange-nak).
A szeretők vonatával.

Morange.
Mit beszélsz?

Lucien.
Hát ezt sem tudod? Franciaország valamennyi fürdőhelyén férjek vonatának hívják azt a vonatot, amely szombaton este jön Párizsból és hétfőn reggel megy oda vissza. Ezzel ellentétben szerelmesek vonatának hívják azt, amely hétfőn reggel érkezik Párizsból és szombaton megy oda vissza.

Morange.
Értem! A hatalmak összeütközése kerülendő.

Lucién.
Igen, hivatalnok úr! Különben a szeretők vonatának és a férjvonatnak egy a célja.

Lignuelné (közelebb lép).
Micsoda?

Lacién.
Hogy megszerezze azoknak, akik egész héten dolgoztak, a vasárnapi pihenést.

Odette.
Kedves Morange, ön ezzel kompromittálva van.

Morange.
Szép kis ügy!

Odette.
De én megfogom menteni! Kikísérem a pályaudvarra és kinyilatkoztatom a peronon, hogy csak azért jött Saint-Lunaire-ba, hogy az uramnak, átadja a külügyminiszter üzenetét.

Morange.
És nem kevésbé azért, hogy a születése napjára gratuláljak, kedves asszonyom. (Megcsókolja a kezét).

Báróné.
Sok vendéget vár ma estére?

Lacién.
Néhány bridge-játszót. És Lambert Vivette kisasszonyt, a kaszinó csillagát, aki elfog bűvölni bennünket néhány kiváló műsor számával.

Odette (a bárónőhöz).
Megmutattam már az ajándékot, amelyet Lucientől ma este kaptam?

Báróné.
Oh, milyen csodaszép smaragd!

Lignuelné.
Gyönyörű igazán! Milyen gáláns férje van, édesem.

Morange.
A diplomata mind ilyen.

Báróné.
Igaza van! Senki nem fogható a diplomatákhoz.

Lacién. Igen, egy diplomata megjárja még, de ha több van már együtt, akkor veszélyessé válik a dolog, mert beszélgetnek és ha egyszer beszélgetnek, csak a jó Isten tudja, hova lyukadnak ki. Ó, önök azt felelik talán, hogy a legrosszabb esetben háborúba döntik Európát és akkor az ügy megszűnt a diplomatákra nézve, mert a többi a hadsereg szakmájába vág.

Báróné (hitetlen arccal).
Ah!

Lacién. Bocsánatot kérek. (Magában.)
Ezt a mesét nem adom többé elő, az biztos.

Inas (jelenti).
Chantalné asszony! (Fernande belép)

(Mindenki elébe siet)

Odette.
Jó estet, édesem.

Lucien.
Kedves barátnőm... (Megcsókolja a kezét).

Fernande.
Végtelenül sajnáltam, hogy nem vacsorázhattam önöknél.

Lignuelné (magában).
Milyen megható! A férj, feleség és szerető.

Fernande.
Siettem, hogy minél előbb kívánhassak önnek minden jót.

Odette.
Köszönöm édesem.

Morange.
Kedves asszonyom, a modern idők legnagyobb vívmánya, hogy a szeretőt bevezeti a családba.

Lucien (Chantalnéhoz).
Nem láttam ma délután, kedves barátnőm, milyen kár, hogy nem jött...

Fernande.
Hová?

Odette.
A Maria-Stellára, Goldstein báró jachtjára.

Lucien.
A ceremónia nagyon megható volt. Maga a saint-malo-i plébános vezette.

Lignuelné.
Micsoda ceremónia?

Lucien.
A keresztelés!

Romarinné.
Hát a báró kitért?

Lucien.
A világért sem. A báró hűségesen ragaszkodik atyái hitéhez... És én ezt nagyon helyesnek találom. De másfelől meg nagyon szeretne közeledni a magas körökhöz, az arisztokráciához. Nem akarván megkeresztelkedni, az a fényes ötlete támadt, hogy legalább a jachtját keresztelted meg. Ez csak árnyalat, de finom igazán.

Odette.
Lucien, maga semmit nem tisztel.

Lucien.
Miért? Ez a beosztás kitűnő. Goldstein a pokolba kerül, de a jachtja az égbe jut.

Odette (szárazon).
Ó!?

Lucien.
És onnan fog gyönyörködni a tengerben.

Odette.
Az Isten szerelmére...

Morange.
Végtelenül sajnálom, Versannes, hogy ki kell téged szakítanom az ilyen épületes szórakozásból.

Fernande.
Hogyan?

Lucien.
Bizony kedvesem, épen most akartam bejelenteni önnek, hogy a miniszter visszahív Párizsba, legalább tíz napra!

Fernande.
És ön megy? Csakugyan?

Báróné.
Három évi kegyvesztettség után.

Lignuelné.
Ön nem haragtartó!

Morange.
Hölgyeim, a köztársaság megadta Versannes-nak ezelőtt három évvel a legnagyobb tisztességet, amely egy hivatalnokot érhet... rendelkezési állományba helyezte.

Fernande.
És most új állást kapott?

Lucien.
Nem, nem, csak egy bizottsági elnökségről van szó. Vitás ügy...

Morange.
Yucatán és Honduras közt.

Fernande.
Micsodák ezek? Szivarok?

Lucien.
Még csak azok sem. Köztársaságok, bájos kis köztársaságok Közép-Amerikában, amelynek a zászlójára ez a büszke jelmondat van írva: «Nem, az operett még nem halt ki.»

Morange.
És minthogy szegény Offenbach nem él már, Lucient bízták meg azzal, hogy hangolja össze őket.

Lucien.
És íme ezért megyek én holnap vissza Párizsba.

Báróné.
Ha visszajön, iparkodjék magával hozni Georges Boullaint.

Lucien.
Szívesen hoznám, de nem hiszem, hogy sikerülni fog. Azt írta két héttel ezelőtt, hogy az idén nyáron semmi esetre sem jön Saint-Lunaire-be.

Romarinné.
Milyen kár.

Lucien.
Bizony, olyan kedves fiú. A múlt évben folyton velünk volt. Táncolt önökkel, beszélgetett velem, halászott Micheline-nel.

Báróné.
De hát mi tartja vissza Párizsban?

Lucien.
Ó, egy asszony, asszonyok, valamennyi asszony! Majd hozok haza részleteket erről...

Odette.
Parancsol kávét édesem?

Báróné.
Szívesen... (Az utolsó mondatok alatt felszolgálták a kávét a teraszon. Odette és a többi hölgyek oda lépnek).

Fernande (halkan Lucienhez).
Ó! Hát nyolc hosszú nap nélküled... nyolc nap…

Lucien.
Ezt nagyon kedvesen mondta... köszönöm. (Hosszan megcsókolja a kezét.)

Fernande.
Ez bolondság, higyje el, amit maga csinál. Ez a gyönyörű rubint, amit ma küldött... (Mutatja a gyűrűjét).

Lucien.
De édes Fernande-om, hiszen ma a feleségem születése napja van. A maga születése napján majd ő kap ajándékot.

Fernande.
Maga igazán kedves.

Lucien.
Maga bájos, elragadó és én nagyon boldog vagyok. (Odette kávét visz Morange-nak. Fernande a többiek felé megy.)

Morange.
Köszönöm, asszonyom.

Odette (egy csészét nyújt Luciennek is).

Lucien (Odette-hez, aki elhalad előtte).
Édesem, milyen gráciával tud maga embereket fogadni. Oly gyönyörű, mint egy ünnepi bokréta.

Odette (szemrehányóan).
Lucien? Bókol! Gondolja meg, házastársak vagyunk!

Lucien.
Édesem, ön elfeledteti velem ezt!

Odette.
Látja, ez kedves.

Lucien (megcsókolja a kezét).
Maga bájos, elragadó és én nagyon boldog vagyok. (Odette hátra megy és Fernande-dal beszélget.)

Morange.
Kedves barátom, elvagyok ragadtatva.

Lucien. Annál jobb.

Morange.
El vagyok ragadtatva Yucatán és Honduras nevében. Milyen szerencsések, hogy téged választottak a döntő bizottság elnökévé.

Lucien.
Miért?

Morange.
Mert most láttam, hogyan evezel a két hölgy között... valami egészen különös egyensúly érzékkel... hogy is mondjam? igazságossággal... igazán csodás.

Lucien.
Ugyan kérlek...

Morange.
De igen. Te vagy az ideális férj és szerető.

Lucien.
Sem az egyik, sem a másik.

Morange.
Hát akkor micsoda?

Lucien.
Művész! Gyere csak ide és nézd őket! (Odette-re és Femande-ra mutat, kik együtt beszélgetnek.) Ugye bájos ez a gyöngyház fényű kékes ruha, de ami igazán kiemeli a szépségét, az főként a másik ruha szomszédsága. Ezzel az őszi barackszínnel együtt milyen harmonikus... hogy összeillenek... íme! Művész vagyok!

(Odette és Femande a többi hölgyhöz lépnek).

Morange.
És mondd, a két ruha közt nincs féltékenység... nincs összeütközés?

Lucien.
Soha... Pedig egy szabónő készítette mindkettőt és az áruk is egy.

Morange.
A feleséged soha nem gyanakodott?

Lucien.
Soha! Csak az ügyetlen válik gyanússá. Nekem szerencsém van, de segítek is magamon mindig.

Morange.
Ó, én nagyon csodálom a te kis játékaidat. Épen annyi mosolyt adsz az egyiknek, mint amennyit a másiknak, éppen olyan kedves vagy jobbra, mint balra. Hogy az ördögbe tudod ezt így csinálni?

Lucien.
Hogy hogyan csinálom?... Nem szeretem sem az egyiket, sem a másikat... O, értsük meg egymást... Nagyon nagy gyöngédséget érzek irántuk, de szerelmet... nem érzek többet Odette iránt, mint amennyit Fernande, vagy bármilyen más nő iránt valaha éreztem.

Morange.
Igaz ez?

Lucien.
Igaz. Látod öregem, egy csodálatos nagy ember azt mondta: Választanunk kell, ismerni akarjuk-e az asszonyokat, vagy szeretni!

Morange.
Nos és?

Lucien.
Nos és ez a kis mondat pontosan két részre osztja a férfiakat: olyanokra, akik szeretik az asszonyokat és olyanokra, akik ismerik őket. A kettő sohasem jár együtt. Ami szerencse különben, mert ha akadna olyan ember, aki szeretné az asszonyokat és ismerné is őket... Ó, a szegény ördög! Én az az úr vagyok, aki ismeri őket.

Morange.
És az az úr, aki szereti őket!

Lucien.
Az... látod itt van például a mi Georges barátunk.

Morange.
Boullains.

Lucien.
Igen, ő.

Morange.
Gondolod, hogy az ő dolga kellemesebb?

Lucien.
Na...

Morange.
Nem hinném... a te boldog külsőd után ítélve...

Lucien.
Boldog? Én? Mi jut az eszedbe!? Cigarettát, hölgyeim? (Cigarettát kínál a hölgyeknek, de csak a báróné gyújt rá. A társaság lassan lejön a szobába.)

Fernande.
Ó, milyen szép este... Hol van ma Micheline? Nem láttam még ma este.

Odette.
Nem akart velünk vacsorázni. Bizonyosan a kertben van. Mindég külön vonul. (A hölgyek mindig közelebb jönnek, lassanként.)

Lucien.
Szegény kicsike!

Morange.
Kissé különös ez a te nevelt lányod.

Odette.
Ugye... micsoda furcsaság! Pedig mi mindent megtettünk, hogy helyes elvei legyenek.

Lignuelné.
És az elv a fődolog az életben.

Báróné.
Én is úgy megszoktam az elveimet, mint az uzsonnámat.

Lignuelné.
De Micheline igazán eredeti. Például ez a szenvedélyes szeretet a halász élet iránt...

Lucien.
Istenem, hát afféle kis vad lány. Ismerted az apját?... Az én szegény Thérouanne barátomat?

Morange.
Csak úgy...

Lucien.
Milyen nyílt, egyenes lélek volt! Nagyon szerettem szegényt... Rám hagyta a lányát... ember volt a talpán.

Fernande.
De, milyen különös, hogy valaki a katonaéletet odahagyja, hogy festővé legyen.

Báróné.
És milyen különös házasságot kötött. Elvette a modelljét...

Lucien.
Igen asszonyom... egy derék lányt, kinek se neve, se hozománya nem volt és aki nem igen találta volna a helyét a nagy világban.

Báróné.
Bizony.

Lucien. Mert annyi tisztességes asszonytól eltérően, ő soha más előtt, mint az ura előtt, nem mutatkozott mezítelenül.

Odette.
Oh!

Lucien.
Parancsol tüzet báróné. (Gyufát nyújt felé.)

Morange.
Már régen meghaltak Micheline kisasszony szülei?

Odette.
Hét éves volt akkor. Mi akkor elvállaltuk a nevelését és mondhatom, nem fukarkodtunk.

Fernande.
Oh édesem, maguk igazán csodálatosak voltak.

Odette.
Angliában neveltettük és most mióta onnan visszajött, vagy velünk lakik, vagy Granville mellett, ahol az apja egy öreg házat, meg egy műtermet hagyott rá. Különben ő is fest.

Lignuelné.
Párizsba soha nem viszik?

Odette.
Majdnem soha. Azt mondja, ott nem tetszik neki. Ez is gusztus.

Báróné.
Oh, e mögött rejlik valami.

Lignuelné.
Az már bizonyos.

Lucien.
Ugyan mi rejtőznék mögötte asszonyom?

Lignuelné.
Az ő korában... talán valami szeszély.

Báróné.
Valami kis szerelem.

Lucien.
Nem asszonyom, Micheline nem képes csak igazi, mély szerelemre.

Lignuelné.
Micsoda beszéd ez! Egy fiatal leány!

Lucien.
Bocsásson meg asszonyom, de én azt hiszem, hogy az ilyen ritka érzést igazán csak az egészen új, egészen friss emberi lények érzik, azok, akik közel vannak a természethez, akik még csak most jöttek el a forrástól. Ah! Szép dolog is ez! Én magam már egy kicsit blazírt vagyok, de föltettem magamba, hogyha egyszer valahol ilyen szerelmet látok, azt minden erőmből segíteni fogom.

Lignuelné.
Oh apostol.

Lucien.
Ez nem apostoli küldetés asszonyom, csak sport. Ez engem éppúgy mulattat, mint ahogy önt mulattatja az, hogy mások golfot játszanak.

Lignuelné.
Apropó, holnap mind elmegyünk a golfhoz. Nagyon szép játék ez.

Fernande.
Fájdalom én nem mehetek, holnap jönnek a szobalányok. (Micheline belép, anélkül, hogy a többiek észrevennék és keresi a rajzalbumát.)

Odette.
Hogyan? Lujzának felmondott?

Fernande.
Kénytelen voltam vele. Képzelje, rájöttem, hogy törvénytelen gyermeke van.

Lignuelné.
Oh!

Báróné.
Skandalum!

Fernande.
Már most, hogy felnevelhesse ezt a gyermeket, éjszaka csipkét készít. Öli magát ezzel a munkával és így természetesen a kötelességét nem teljesítheti rendesen.