A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Boris Vian (Vernon Sullivan):

J’IRAI CRACHER SUR VOS TOMBES

Copyright © Christian Bourgois éditeur, 1974

Copyright © Librairie Arthème Fayard, 2003 pour l’édition en oeuvres complètes

Fordította és az utószót írta

BÍRÓ PÉTER

Hungarian translation © Bíró Péter, 2024

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztette Olasz Eszter

Kézirat-előkészítő Czene István

Korrektor Hernád Imre

Tördelés Formula Stúdió

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 027 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Előszó

Jean d’Halluin 1946 júliusában találkozott Sullivannel egy francia–amerikai találkozószerűségen. Két nappal később Sullivan elvitte neki a regénye kéziratát.

Addigra azt is elmondta, hogy inkább feketének tartja magát, mint fehérnek, annak ellenére is, hogy a maga részéről már jó ideje átlépte a két fajt szigorúan elválasztó határvonalat (köztudott, hogy évente több ezer, a törvény által feketeként nyilvántartott ember tűnik el a népesség-nyilvántartásból, és megy át a „másik oldalra”); mivel általánosságban többre tartotta a feketéket, Sullivan valamiféle megvetéssel emlegette a „jóravaló feketéket”, azokat, akiknek a fehérek oly lelkesen szokták lapogatni a hátát az irodalmi művekben. Úgy gondolta, hogy nem csupán a képzeletünkben létezhetnek feketék, akik ugyanolyan „kérlelhetetlenek”, mint a fehérek, de a valóságban is lehet velük találkozni, és tulajdonképpen ezt próbálta meg bizonyítani ebben a rövidke regényben, amelynek – mihelyt egy barátja révén tudomást szerzett a létezéséről – Jean d’Halluin sietve meg is szerezte a kizárólagos kiadói jogait.

Sullivan már csak azért sem habozott Franciaországban hagyni a kéziratát, mert az amerikai kiadóknál szerzett korábbi tapasztalatai alapján nyilvánvalónak tűnt, hogy felesleges lenne a hazájában való megjelenést erőltetnie.

Nálunk majd a saját, jól ismert erkölcscsőszeink fognak fennakadni bizonyos jelenetek – hogy is mondjuk? – kissé tán végletes realizmusán. Érdemesnek gondoljuk felhívni a figyelmet arra az alapvető és nyilvánvaló különbségre, amely e regény és Miller írásai között figyelhető meg. Utóbbi alkalomadtán pillanatnyi habozás nélkül nyúl a szókincs erőteljesebb kifejezéseihez, tehát éppen az ellenkezőjét teszi annak, amit Sullivan szokott, aki a fordulatok és kifejezések terén inkább csak sejtet, sugall, a közvetlen nyerseségtől, durvaságtól tartózkodik, és aki ebből a szempontból az erotikus irodalom latinosabb vonulatához áll közelebb.

Másfelől az olvasó egyértelműen felismerheti majd egyrészt Cain hatását – bár Sullivan kísérletet sem tesz arra, hogy akár egy jegyzettel, utalással vagy bármi más módon indokolni próbálja az egyes szám első személy használatát, amit a fentebb említett szerző a nem sokkal ezelőtt, Amerikában kiadott és három kisregényt tartalmazó (az eredeti borítóval, Sabine Berritz fordításában immár franciául is elérhető) Three of a Kind című kötetének meglehetősen furcsára sikeredett előszavában szükségszerűnek nevez –, másrészt a jóval modernebb Chase-ét, illetve a borzongatás, a szörnyűségek egyéb mestereinek a befolyását is. Ebből a szempontból be kell látnunk, hogy Sullivan szadizmusa jóval hitelesebbnek tűnik, mint a jeles elődöké. Egyáltalán nem meglepő tehát, hogy Amerikában a kiadók sorra visszautasították a regényt, amelyet ott, borítékolható módon, már a megjelenése másnapján betiltanának. A műben, amely szinte teljes egészében lemond a valószerű ábrázolás igényéről, és látványosan elutasít minden, a közízlésnek tett engedményt, alapvetően egy olyan embercsoport bosszúvágyának a megnyilvánulását kell látnunk, amelyet – állítson bárki bármit – még napjainkban is megaláznak és megfélemlítenek; egy olyan, az ördögűzéshez hasonlatos rítust, amely révén szerző az „igazi” fehérek hatalma alól igyekszik szabadulni valahogy úgy, ahogy a kőkorszak embere rajzolt lenyilazott bölényeket a barlang falára azt remélve, hogy e mágia segítségével csapdába csalogathatja a zsákmányát.

Sajnálatos módon Amerika nemcsak a korlátlan lehetőségek hazája, de a puritánoké, az alkoholistáké és az aggály nélküli fajankóké is: és bár Franciaországban általában igyekszünk minél eredetibbnek tűnni, alkalomadtán nyugodt szívvel lecsapunk egy-egy, a tengerentúlon már sikeresnek bizonyult receptre. Végül is miért ne próbálkozhatnánk akár ilyesmivel is, ha fel akarjuk csigázni a közönség érdeklődését...

Boris Vian

I

Senki sem ismert Bucktonban. Clem éppen ezért választotta ezt a városkát; amúgy pedig hiába is fogott volna el a félsz, nem maradt elég benzinem, hogy továbbmenjek észak felé. Talán öt liter benzin, egy dollár és Clem ajánlólevele: ez volt mindenem. A bőröndömre, már a tartalmára, kár lenne túl sok szót vesztegetni. Majd elfelejtem: az autó csomagtartójában ott volt még az öcskös aprócska revolvere, egy nyomorult, olcsón szerzett 6,35-ös... Még akkor is ott lapult a zsebében, amikor beállított a seriff, hogy vigyük haza és temessük el. Az igazat megvallva Clem ajánlólevelétől önmagában többet vártam, mint az összes többitől együttvéve. Talán menni fog, gondoltam. Mennie kell! Elnéztem a kormányon pihenő kezemet, az ujjaimat, a körmeimet. Senki sem találhatott bennük kivetnivalót. Ezzel a részével nem lehet gond. Akár még meg is úszhatom.

Tom bátyám az egyetemen ismerkedett össze Clemmel. Clem más volt, mint a többiek. Szívesen dumált Tommal, együtt ittak, együtt jártak bulizni Clem Caddyjén. A többiek csak és kizárólag Clem miatt tűrték meg Tomot, úgyhogy amikor Clem otthagyta az egyetemet, mert át kellett vennie az apjától a gyárat, Tom is lelépett. Hazajött hozzánk. Sokat tanult, úgyhogy gond nélkül kinevezték tanítónak az új iskolába. Aztán az öcskössel történtek után minden a feje tetejére állt, padlóra kerültünk. Bennem mindig is volt annyi képmutatás, hogy tartsam a szám, de az öcskös nem ilyen volt. Ő fel sem fogta, hogy gond lehet. A lány apja és bátyja vette kezelésbe.

A bátyám akkor írta a levelet Clemnek. El kellett onnan jönnöm, ő pedig megkérte Clemet, hogy találjon nekem valamit. Ne túl messze, hogy időnként azért láthasson, de elég messze ahhoz, hogy ne tudjanak rólunk semmit. Úgy gondolta, hogy az én külsőmmel és fellépésemmel nem kockáztatunk semmit. Lehet, hogy igaza is volt, de én képtelen voltam kiverni a fejemből az öcsköst.

Lett hát új munkám, én leszek a bucktoni könyvesbolt vezetője. Jelentkeznem kellett a régi boltvezetőnél, hogy három nap alatt nagyjából képbe kerüljek. Az elődöm átment máshova, mert magasabb beosztást kínáltak neki, és minél hamarabb le akart lépni.

Sütött a nap. Az utcát addigra átkeresztelték, Pearl Harborra, de Clemnek erről valószínűleg fogalma sem volt, és a régi utcanévtáblákat sem cserélték még le. A 270-es szám alatt ott volt a bolt, én pedig megálltam a bejárat előtt a Nash-sel. A boltvezető a pénztárban ült, és számokat körmölt egy hosszú listára: amennyire az ajtón belépve, első ránézésre megállapíthattam, középkorú fickó volt acélkék szemmel és fakószőke hajjal. Köszöntem.

– Jó napot! Miben segíthetek? – nézett fel.

– Ezt a levelet kell átadnom…

– Á, magát kell betanítanom. Mutassa csak!

Átvette a levelet, elolvasta, megfordította a lapot, és visszaadta.

– Nem nagy ügy – mondta, és körbemutatott. – Ez itt a készlet. Estére meglesz a leltár. Ami az akciókat, a reklámot és az egyebeket illeti, tartsa magát a cég képviselőinek az utasításaihoz meg azokhoz a papírokhoz, amiket majd kap.

– Egy bolthálózathoz tartozik a hely?

– Igen, fióküzlet vagyunk.

– Világos – bólintottam. – És mit visznek a leginkább?

– Regényeket. Rossz regényeket, de ez a része nem tartozik ránk. A vallásos dolgok is elég jól mennek, meg a tankönyvek… A gyerekkönyv nem nagyon fogy, és a komoly irodalom sem. Meg sem próbáltam változtatni ezen.

– Maga a vallásos műveket nem tartja komolynak?

Megnyalta az ajkát.

– Ne adjon a számba olyasmit, amit nem mondtam.

Elnevettem magam.

– Ne szívja mellre, én sem nagyon hiszek az ilyesmiben…

– Nos, akkor adnék magának egy tanácsot. Ezt ne nagyon érzékeltesse az emberekkel, vasárnaponta pedig menjen el szépen, és hallgassa meg a lelkipásztort, mert különben rövid időn belül kereshet új munkát.

– Rendben – bólintottam. – Úgy lesz.

– Fogja! – nyújtott felém egy lapot. – Nézze át! Ez a múlt havi elszámolás… Nagyon egyszerű az egész. Az összes könyv a központból érkezik, nekünk csak azt kell három példányban nyilvántartani, hogy hány darab jött be, és hányat adtunk el. Kéthetente jönnek a pénzért, a fizetését és szerényke forgalmi jutalékát csekken kapja meg.

– Adja csak!

Elvettem a lapot, és leültem az alacsony pultra, ami tele volt könyvekkel, ezeket nyilván a vevőknek vette le a polcról, és még nem volt ideje visszapakolni.

– Mit lehet errefelé csinálni? – kérdeztem.

– Semmit – válaszolta. – Szemközt, a drugstore-ban vannak lányok, whiskey-t pedig Ricardónál talál, kéttömbnyire innen.

Hiába volt kissé nyers a modora, egyáltalán nem volt kellemetlen figura.

– Mióta van itt?

– Öt éve – mondta. – Még ötöt kell lehúznom.

– És utána mi lesz?

– Sokat kérdez.

– A maga hibája. Miért tette hozzá, hogy még öt évet kell lehúznia? Én meg se mukkantam volna…

Halványan, nagyon halványan mintha elmosolyodott volna.

– Igaza van – hunyorított rám. – Szóval, még öt év, és befejezem ezt a fajta munkát.

– És mihez kezd?

– Írni fogok – mondta. – Bestsellereket. Csak és kizárólag bestsellereket. Történelmi regényeket, olyan regényeket, amikben a négerek fehér lányokkal-asszonyokkal fekszenek le, de nem lincselik meg őket, regényeket kedves, tiszta lányokról, akik úgy nőnek fel a külvárosi csürhe között, hogy közben sikerül megőrizniük az ártatlanságukat…

Elnevette magát.

– Igen. Bestsellereket. Csupa-csupa hihetetlenül bátor és eredeti regényt. Ebben az országban könnyű bátornak lenni: egyszerűen csak ki kell mondani azt, amit mindenki lát, ha veszi hozzá a fáradságot.

– Magának sikerülni fog – mondtam.

– Nyilván. Persze hogy sikerülni fog. Hattal már el is készültem.

– Meg sem próbálta kiadatni őket?

– Egyetlen kiadói nagyfőnöknek sem vagyok a barátja vagy a barátnője, és pénzem sincs, hogy magam vágjak bele.

– Akkor mi lesz?

– Hát az, hogy öt év múlva már lesz elég pénzem.

– Biztos össze fog jönni – bólintottam.

A következő két napban bőven akadt munka, pedig a bolt tényleg elég egyszerűen működött. Átnéztük a rendelési listákat, utána pedig Hansen – így hívták a boltvezetőt – különböző fülesekkel szolgált az állandó vevőkről, akik időről időre betértek hozzá az irodalomról diskurálni. Persze csak annyit tudtak az egészről, amennyit a Saturday Review-ból vagy a mégiscsak hatvanezer példányban utcára kerülő helyi újság irodalmi rovatából magukba szívhattak. Egyelőre beértem annyival, hogy csendben elhallgattam őket, ahogy Hansennel beszélgetnek, és igyekeztem megjegyezni a nevüket, az arcukat, mert – és ez a könyvesboltban állítólag sokkal inkább számít, mint máshol – a legfontosabb, hogy a nevén szólítsuk a vevőt, mihelyt átlépi a küszöböt.

A szállást illetően megállapodtunk, hogy átveszem tőle azt a kétszobás lakást, amit a szemközti drugstore felett bérelt. Előlegbe adott néhány dollárt, hogy arra a három napra beköltözhessek a szállodába, sőt nagy figyelmesen két ízben is meghívott vacsorára, hogy ne kelljen további kölcsönt kérnem tőle. Rendes fickó volt. Kicsit aggódtam a bestsellerei miatt, mert nem hinném, hogy ennyire egyszerű lenne sikerkönyvet írni még akkor sem, ha van pénze az embernek. Persze lehet, hogy tényleg tehetséges. Remélem legalábbis, mert úgy azért könnyebb dolga lenne.

A harmadik nap, ebéd előtt elvitt egy pohárkára Ricardóhoz. Tíz óra volt, délután kellett elindulnia.

Az volt az utolsó közös étkezésünk. Tudtam, hogy utána már magamra maradok a vevőkkel, a várossal, hogy attól kezdve egyedül kell állnom a sarat. Már az is nagy szerencse volt, hogy Hansennel sodort össze az élet. Az egy dollárommal csak úgy tudtam volna kihúzni azt a három napot, ha néhány holmimat eladom, de így erre nem volt szükség. Rosszabbul is indulhatott volna az egész.

Ricardo bárja tiszta, de elég lehangoló hely volt, a szokásos sülthagyma- és fánkszaggal. A pult mögött ücsörgő tökéletesen hétköznapi figura szórakozottan olvasgatta az újságját.

– Mivel szolgálhatok? – kérdezte.

– Két bourbon lesz – mondta Hansen, de közben azért rám sandított. Bólintottam.

A csapos nagy pohárban, jéggel és szívószállal tette le elénk az italokat.

– Én mindig így iszom – magyarázta Hansen –, de maga ne érezze kötelezőnek.

– Rendben – válaszoltam.

Ha még nem ittak jeges bourbont szívószállal, fogalmuk sincs, hogy milyen érzés. Olyan, mintha tűz nyaldosná a szájpadlásukat. Valami lágy és simogató tűz. Hihetetlen.

– Hát igen! – bólintottam áhítatos képpel.

Hirtelen megpillantottam magam az egyik tükörben. Úgy néztem ki, mint akit kiütöttek. Jó ideje nem ittam már. Hansen kinevetett.

– Rá se rántson – mondta. – Hamar hozzászokik az ember… Sajnos. Na, jól van – nézett fel –, lassan induljunk, be kell még tanítanom azt a csapost is, akinél ezentúl fogok inni.

– Sajnálom, hogy elmegy – mondtam.

Elmosolyodott.

– Ha maradnék, maga itt sem lenne… Nem – folytatta –, jobb, ha megyek. Még több mint öt év, a fenébe is...

Elfogyott az itala, úgyhogy rendelt még egy kört.

– Pillanatok alatt bele fog jönni. – Tetőtől talpig végigmért. – Rokonszenvesnek találom, csak van valami magában, amit nem igazán tud helyrerakni az ember. A hangja.

Mosolyogtam csak, de nem mondtam semmit. Félelmetes egy pasas volt.

– Olyan telt, zengő a hangja… Nem énekes véletlenül?

– Szoktam időnként dalolászni, de csak a magam szórakoztatására.

Egy ideje nem énekeltem már. Korábban, még az öcskös dolga előtt gyakran megesett. Énekeltem, és gitáron kísértem magam. Handy bluesait, jó öreg New Orleans-i nótákat meg olyanokat, amiket én szereztem, de most már nincs kedvem gitározni. Pénzre volt szükségem. Sok pénzre, hogy minden egyebet is megszerezhessek.

– Ilyen hanggal az összes nőt megkaphatja – mondta Hansen.

Megvontam a vállam.

– Nem érdekli?

Meglapogatta a hátam.

– Nézzen szét a drugstore-ban. Ott szoktak lenni. Van egy klubjuk a városban, egy bobbysoxers klub… Tudja, fiatal lányok, akik piros zokniban és csíkos pulcsiban járnak, és Frank Sinatrát ostromolják a leveleikkel. Ott van a főhadiszállásuk a drugstore-ban. Ne mondja, hogy nem vette még észre őket! Bár végül is lehet, hiszen napok óta ki sem tette a lábát a boltból.

Én is kértem még egy bourbont. Villámsebesen végigzsibongott a karomon, a lábamon, az egész testemen. Mifelénk nem voltak bobbysoxerek, pedig díjaztam volna őket… Istenem, azok a tizenöt-tizenhat éves csitrik… A hegyes mellük szinte átböki a feszülős pulcsit, és persze direkt csinálják a ribik, mert nagyon is jól tudják, mi a helyzet… És azok a zoknik! Rikító sárga meg világítós zöld a lapos talpú cipővel… meg azok a bő szoknyák, azok a gömbölyű térdek… Valahogy mindig a földre ülnek le, és persze mindig szétvetett lábbal, hogy kivillanjon a fehér bugyijuk… Igen, kifejezetten csíptem a bobbysoxereket.

Hansen rám nézett.

– Az összeset megkaphatja – mondta. – Nem tud mellényúlni. Rengeteg helyet ismernek, ahova elvihetik magát…

– Ne nézzen már ekkora disznónak! – hunyorogtam rá.

– Jaj, dehogyis – mondta. – Mármint olyan helyeket, ahova táncolni meg bulizni vihetik magát… Úgy értettem.

Vigyorgott. Nyilván látszott a fejemen, hogy érdekelne a dolog.

– Viccesek – mondta. – Majd beugranak a boltba, hogy megnézzék magát.

– Mihez kezdhetnének ott?

– Színészfényképeket vesznek majd, és valahogy véletlenül mindig a pszichoanalízises vagy csak simán orvosi könyvek akadnak a kezükbe… Az összeset nagyon érdekli a gyógyítás meg az elsősegélynyújtás.

– Jól van – dünnyögtem. – Majd kiderül.

Ezúttal sikerülhetett jól adnom a közönyöst, mert Hansen másról kezdett beszélni. Megebédeltünk szépen, azután délután kettő körül útnak indult, én pedig ott maradtam egyedül a bolt előtt.