Gabriel
García
Márquez

Egy előre bejelentett
gyilkosság krónikája

– részlet –

Fordította
SZÉKÁCS VERA

Elektronikus kiadás

A fordítás alapjául szolgáló mű
GABRIEL GARCÍA MÁRQUEZ
Crónica de una muerte anunciada

© Gabriel García Márquez, 1981
Hungarian translation © Székács Vera örököse, 2020

Mint sólyom az égből,
lecsap rád a szerelem.

Gil Vicente

Azon a napon, amikor megölték, Santiago Nasar reggel fél hatkor kelt fel, hogy ott legyen, amikor a püspök hajója befut a kikötőbe. Álmában egy óriásfügefa-erdőn ment keresztül, langyos esőcseppek hullottak rá, és egy pillanatra boldog volt, de amikor felébredt, az volt az érzése, mintha madárpiszokkal lenne befröcskölve az egész teste. „Mindig fákról álmodott – mondta Plácida Linero, az anyja, amikor huszonhét évvel később elmesélte nekem annak a végzetes hétfői napnak a történetét. – Egy héttel azelőtt azt álmodta, hogy egy sztaniolpapírból készült repülőgépen ül egyes-egyedül, és a gép csodálatos biztonsággal röpköd a mandulafák közt” – mondta. Plácida Linero arról volt nevezetes, és méltán, hogy csalhatatlan érzékkel meg tudja fejteni a mások álmait, persze csak akkor, ha éhgyomorra mondják el neki: de sem ebben a két álomban, sem a többiben, amit a fia a halálát megelőző reggeleken elmesélt neki, és mindben fák voltak, nem vette észre a baljós jeleket.

Santiago Nasar se fogta fel a figyelmeztetést. Keveset aludt és rosszul, csak úgy ruhástul, ahogy ledobta magát az ágyra; arra ébredt, hogy fáj a feje, és mintha valami rézkengyel marná a szájpadlását: de úgy gondolta, hogy ennek így kell lennie egy éjfél utánig elhúzódó fergeteges lakodalom után. Az a sok ember, aki találkozott vele, attól kezdve, hogy hat óra öt perckor kilépett a kapun, egészen addig, amíg egy óra múlva le nem vágták, mint egy disznót, mind úgy emlékszik rá, hogy kifejezetten jókedvű volt, csak épp egy kicsit álmos, ő pedig mindenkinek a szép reggelről beszélt. Hogy vajon az időre értette-e, azt már senki se tudta. Sokan úgy emlékeztek, hogy gyönyörűen sütött a nap, friss tengeri szellő fújt a banánültetvények felől, ahogy azt egy régi jó februári reggelről gondolni lehetett. De a többség azt állította, hogy gyászos idő volt: az eget elborították az alacsonyan szálló felhők, nehéz pocsolyaszag terjengett a levegőben, és abban a pillanatban, amikor bekövetkezett a szerencsétlenség, szitált az eső: ugyanúgy, mint a Santiago Nasar álmában látott erdőben. Én akkor éppen María Alejandrina Cervantes apostoli ölében nyugodtam a lagzi fáradalmai után, és a félrevert harangok hangjára jóformán ki se nyitottam a szemem, mert azt hittem, hogy a püspöknek szól a nagy harangozás.

Santiago Nasar ugyanolyan keményítetlen fehér lenvászon inget és nadrágot vett föl, mint az előző napon, az esküvő alkalmából. Ez volt az ünnepi viselete. Ha nem a püspök elé indul, a khakiszínű ruháját és a lovaglócsizmáját veszi föl, mert minden hétfőn kilovagolt az Égi Orcára, az apjától örökölt haciendára, ahol szarvasmarhát tenyésztett nagy szakértelemmel, bár nem sok haszonnal. Ilyenkor mindig egy 357-es Magnumot dugott az övébe, acélgolyókkal, melyek, mint mondta, egy lovat is ketté tudnak tépni. A foglyok évadában a teljes solymászfelszerelését is magával vitte. A Magnumon kívül volt még egy 30,06-os Mannlicher Schonauer puskája, egy 300-as Holland Magnuma, egy 22-es, kétcsövű Hornet-je, teleszkópos irányzékkal és egy winchestere, a szekrénybe zárva. Mindig úgy aludt, akárcsak az apja: a pisztoly a feje alatt, a párna cihájába dugva; de aznap reggel, mielőtt elment hazulról, kivette a töltényeket, és az üres pisztolyt az éjjeliszekrény fiókjába tette. „Soha nem hagyta benne a golyót” – mesélte az anyja. Ezt én is tudtam, valamint azt is, hogy külön tartotta a fegyvereket és külön a töltényeket, jól eldugva, nehogy bárki is véletlenül kísértésbe essék a házban, és megtöltsön egy fegyvert. Ezt a bölcs szokást még az apja vezette be azután, hogy egy reggel az egyik szolgáló kirázta a párnát, hogy leszedje róla a huzatot, mire a pisztoly a földre esett és elsült: a golyó becsapódott a szekrénybe, kilyukasztotta a szoba falát, átsüvített a szomszéd ház ebédlőjén, és ripityára tört egy ember nagyságú gipszszentet a tér túlsó végében álló templom főoltárán. Santiago Nasar még kisfiú volt, amikor ez történt, de egy életre okult belőle.

Az anyja akkor látta utoljára, amikor átment a hálószobáján. A motozására ébredt föl: aszpirint keresett a fürdőszobában lévő faliszekrényben, és ő felgyújtotta a villanyt, mire a fia megjelent a szobája ajtajában, egy pohár vízzel a kezében; aztán örökre így maradt meg az emlékezetében. Santiago Nasar ekkor mesélte el neki az álmát, de ő nem figyelt fel a fákra.

– Minden olyan álom, amiben madarak vannak, egészséget jelent – mondta.

Akkor is abban a függőágyban feküdt és ugyanúgy, immár az öregkor utolsó pislákolásában, amikor visszatértem az eldugott faluba, hogy a sok szétszórt szilánkból megpróbáljam összerakni az emlékezet eltört tükrét. Már nappali fényben is csak a tárgyak körvonalát látta, és a halántékára tapasztott gyógyfüvekkel próbálta csillapítani örökös fejfájását, amely akkor kezdődött, amikor a fia utoljára átment a szobán. Az oldalán feküdt, és a függőágy fejénél lévő kötelekbe kapaszkodva erőlködött, hogy fel tudjon ülni; a szoba félhomályában ugyanaz a furcsa szenteltvízszag érződött, mint a gyilkosság reggelén, amikor beléptem a házba.

Ahogy megálltam az ajtókeretben, hirtelen azt hitte, hogy Santiago Nasart látja. „Ugyanúgy állt ott – mondta. – A fehér lenvászon ruhájában, amit csak vízzel volt szabad kimosni, mert olyan kényes volt a bőre, hogy nem tudta elviselni a keményítő ropogását.” Aztán csak üldögélt a függőágyban, és rágcsálta a kardamómimagot, amíg szét nem foszlott az illúziója, hogy visszatért hozzá a fia. Akkor felsóhajtott: „Az egyetlen férfi volt az életemben.”

És én is úgy láttam magam előtt, ahogy ő látta. Január utolsó hetében töltötte be a huszonegyedik évét, nyúlánk volt, fehér bőrű, de arab szemhéja és göndör haja volt, mint az apjának. Egyetlen gyermekként született, egy érdekből kötött házasságból, melynek nem volt egy boldog pillanata se, ő viszont nagyon boldognak látszott az apja mellett, amíg az három évvel korábban hirtelen meg nem halt, aztán a magányos anyja mellett is, egészen halálának hétfőjéig. Tőle örökölte az ösztöneit. Az apjától viszont a fegyverek használatát, a lovak szeretetét és a sólyomidomítást tanulta meg egészen kicsi korában, de olyan erényeket is, mint a bátorság meg az óvatosság. Arabul beszéltek egymással, de ha Plácida Linero is ott volt, akkor nem: ne érezze, hogy kirekesztették. A faluban soha nem látták őket fegyverrel, és az idomított sólymaikat is csak egyszer hozták elő, egy jótékonysági bazár alkalmából, amikor vadászbemutatót tartottak. Santiago Nasarnak az apja halála után, ahogy befejezte a középiskolát, abba kellett hagynia a tanulmányait, hogy átvegye a családi birtok irányítását. Santiago Nasar – és ezt már magának köszönhette – vidám, szelíd, nyíltszívű fiú volt.

Azon a napon, amikor megölték, anyja a fehér ruha láttán azt hitte, hogy Santiago Nasar elnézte a naptárt. „Figyelmeztettem rá, hogy hétfő van” – mondta. Mire Santiago Nasar azt felelte, hogy azért öltözött ki, hátha sikerül odajutnia a püspök elé és megcsókolni a gyűrűjét. Őt viszont hidegen hagyta az esemény.

– Ki se fogja tenni a lábát a partra – mondta neki. – Felemeli a kezét, és kiosztja a kötelező áldást, ahogy szokta, aztán már megy is vissza oda, ahonnét jött. Utálja ezt a falut.

Santiago Nasar tudta, hogy így van, de az egyházi ceremóniák mindig elbűvölték. „Olyan, mint a mozi” – mondta nekem egyszer. Az anyját viszont a püspök érkezéséből csak az érdekelte, hogy ő meg ne ázzon az esőben, mert hallotta, hogy tüsszögött álmában. Mondta neki, hogy vigyen esernyőt, de ő már búcsút is intett, és kiment a szobából. Akkor látta utoljára.

Victoria Guzmán, a szakácsnő biztos volt benne, hogy se aznap, se egész februárban nem esett az eső. „Dehogy esett – mondta, amikor elmentem hozzá, nem sokkal a halála előtt. – Olyan korán égetett már a napsugár, mint még augusztusban se.” Éppen az ebédhez való három nyulat darabolta, a lihegő kutyák körében, amikor Santiago Nasar kiment a konyhába. „Mindig olyan arcot vágott, mint aki bal lábbal kelt fel” – mesélte Victoria Guzmán, és egy csöpp szeretet sem volt a hangjában. Égi Virágszál, a lánya, aki akkoriban indult virágzásnak, egy csésze cukornádpálinkával meglocsolt kávét tett Santiago Nasar elé, mint minden hétfőn, hogy az éjszakai nyomás hamarabb elmúljon róla. A hatalmas konyha, a sustorgó lángokkal és a rudakon alvó csirkékkel, mintha halkan lélegzett volna. Santiago Nasar elrágott egy újabb aszpirint, majd leült az asztalhoz, és lassú kortyokban, elgondolkodva inni kezdte a kávét, közben pedig egyre a tűzhely mellett álló és a nyulak beleiben kotorászó két nőt nézte. Victoria Guzmánnak, bár benne volt már a korban, megvolt még mindene. A lánya, kis vadóc, valósággal fuldokolni látszott a mirigyei hevében. Amikor odajött az üres csészéért, Santiago Nasar a csuklójánál fogva elkapta.

– Ideje már, hogy téged is betörjenek – mondta.

Victoria Guzmán fogta a véres kést, és feléje mutatta.

– Ereszd el, a fehér mindened! – szólt rá a fiúra. – Ebből a vízből nem iszol, amíg élek.

Őt Ibrahim Nasar csábította el, legszebb süldőlány korában. Éveken át a birtok istállóiban szerette titokban, aztán, amikor elfogytak az érzelmek, a házába vette cselédnek. Égi Virágszál, aki egy későbbi nászból származott, tudta, hogy őrá meg Santiago Nasar titkos ágya vár, és már jó előre égett az izgalomtól. „Azóta se született még egy olyan férfi” – mondta, fonnyadtan és kövéren, a más szerelmekből lett gyerekeitől körülvéve. „Szakasztott olyan volt, mint az apja – vágta rá Victoria Guzmán. – Ganéj alak.” Hanem ahogy eszébe jutott, hogy Santiago Nasar milyen iszonyattal nézte, amint a nyúl beleit egy rántással kitépi és odaveti a kutyáknak, elfogta a döbbenet.

– Micsoda barbárság – mondta Santiago Nasar. – Képzeld azt, hogy egy ember.

Victoria Guzmánnak majdnem húsz év kellett hozzá, hogy megértse, mit jelent az, ha egy olyan ember, aki rég megszokta már, hogy védtelen állatokat pusztítson, hirtelen ekkora iszonyatnak ad hangot. „Szent Isten – kiáltott fel elképedve –, akkor úgy látszik, megérzett valamit!” De őt a gyilkosság reggelén úgy ette a felgyűlt méreg, hogy csak dobálta tovább a kutyáknak a sok nyúlbelet, hadd keseredjen meg Santiago Nasar szájában a reggeli. Szóval éppen a konyhában voltak, amikor fülrepesztő hangon megszólalt a püspöki gőzhajó kürtje, és az egész falut felverte álmából.

A ház egyemeletes raktárépület volt valaha, vastag deszkafalakkal, cink nyeregtetővel, amely fölött a kikötői hulladékra vadászó keselyűk köröztek. Akkoriban épült, amikor még a folyó olyan szolgálatkész volt, hogy sok dereglyét, sőt igazi tengerjáró hajót is fölhozott idáig, a torkolat mocsárvidékén keresztül. Amikor Ibrahim Nasar a polgárháborúk után a legutolsó arabokkal együtt megérkezett, a folyó rakoncátlankodása miatt a hajók már nem merészkedtek föl a tengerről, és a raktár üresen állt. Ibrahim Nasar olcsón megvette, hogy importáruboltot nyisson benne, amit aztán nem nyitott meg soha; de amikor megnősült, átépíttette lakóházzá. A földszinti részből lett a ház nagyszobája, ahol az élet zajlott, hátul pedig felépíttetett egy istállót négy lónak, több cselédszobát és egy nagy konyhát, nyitott tűzhellyel és a kikötőre néző ablakokkal, melyeken át folytonosan begőzölgött a folyó pocsolyaszaga. A nagyszobában csak a régi csigalépcső maradt meg: valami hajótörésből menekítették oda. Az emeleten, ahol azelőtt a vámhivatal irodái voltak, két tágas hálószobát építtetett, meg öt hálófülkét az eljövendő sok gyereknek, a tér mandulafái fölé pedig egy fafaragásos erkélyt, ahol aztán Plácida Linero a márciusi délutánokon vigaszt keresett magányában. A ház homlokzatán meghagyta a nagy kaput, de két földig érő ablakot is vágatott, és kovácsoltvas rácsokat rakatott rájuk. A hátsó bejáratot is a helyén hagyta, csak egy kissé megmagasíttatta, hogy lóháton is be lehessen menni rajta, és a régi mólónak egy részét is rendbe hozatta. Többnyire ezen a hátsó kapun át közlekedtek, nemcsak azért, mert arra volt az istálló meg a konyha, hanem azért is, mert közvetlenül az új kikötő utcájára nyílt, így nem kellett kerülőt tenni a téren át. A térre nyíló kapu az ünnepi alkalmakat kivéve mindig be volt zárva, és fel volt rá téve a keresztvas. S azok ketten, akik megölték, mégis ott vártak Santiago Nasarra, nem pedig a hátsó kapunál; és ő is ott ment ki, amikor megjött a püspök hajója, pedig az egész házat meg kellett kerülnie, hogy kijusson a kikötőbe vezető utcára.

Volt valami ésszel fel nem fogható a sok véletlennek ebben a gyászos egybeesésében. Ezt a Riohachából érkezett vizsgálóbírónak is éreznie kellett, bár elismerni nem merte: a jegyzőkönyvből világosan látszik, hogy mindenáron szeretett volna valami racionális magyarázatot találni rá. A térre nyíló kapu többször is ezzel a bűnügyi krónikába illő elnevezéssel szerepel a jegyzőkönyvben: A végzetes kapu. Csak Plácida Linero adott elfogadható magyarázatot; amikor megkérdezték, ezzel a józan anyai érvvel válaszolt: „A fiam soha nem a hátsó kapun ment ki, amikor ünneplő ruhában volt.” Ez olyan kézenfekvőnek látszott, hogy a vizsgálóbíró fel is jegyezte az egyik lap szélére, de nem vette bele a jegyzőkönyvbe.

Victoria Guzmán viszont határozottan állította, hogy se ő, se a lánya nem tudott róla, hogy Santiago Nasart meg akarják ölni. De aztán, jó néhány év múlva beismerte, hogy amikor Santiago Nasar kiment a konyhába meginni a reggeli kávét, már mindketten tudták. Egy asszony mondta el nekik, aki valamivel öt óra után kopogtatott be hozzájuk, hogy szánják már meg, és adjanak neki egy kis tejet; azt is elmondta, hogy hol várnak rá, és hogy miért. „Nem szóltam neki, mert azt hittem, hogy csak jár a szájuk, mert be vannak rúgva” – mondta nekem. Égi Virágszál azonban egy későbbi látogatásom alkalmával, amikor az anyja már nem élt, bevallotta, hogy az anyja azért nem szólt Santiago Nasarnak, mert a lelke mélyén azt szerette volna, ha meggyilkolják. Ő meg azért nem figyelmeztette, mert akkor még csak egy ijedt kislány volt, aki nem tudta volna rászánni magát egy önálló lépésre, és még jobban megijedt, amikor Santiago Nasar a csuklójánál fogva elkapta: olyan hideg és merev volt a keze, mint egy halottnak… … …

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Borító Gerhes Gábor
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 640 1

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL