T. M. Logan

BÍZZ BENNEM!

T. M. Logan

BÍZZ BENNEM!

A mű eredeti címe

Trust Me

Copyright © T.M. Logan, 2021

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart,

az írott és az elektronikus sajtóban

részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

ISBN 978 963 452 763 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Az ügynökömnek, Camilla Boltonnak,
aki kezdettől fogva bízott bennem.

Senki sem választja a rosszat azért, mert az rossz;
egyszerűen csak összetéveszti a boldogsággal, a jóval,
amit szeretne megtalálni.

Mary Wollstonecraft

Balszerencse.

Végül minden ezen múlt.

Egy kis balszerencse azzal fenyegette, hogy mindent tönkretesz.

Pedig milyen alapos volt. Mennyi óvintézkedést tett, mennyire nem bízott semmit a véletlenre. Mindent végiggondolt, megtervezett, előkészített. De igaznak bizonyult, amit mondtak: nem kontrollálhatsz mindent.

De nem állt szándékában engedni, hogy egy kis balszerencse döntsön a jövőjéről.

Ideje volt megszabadulni tőle.

Örökre.

KEDD

1

Egy feketében, fehérben, szürkében játszó alak.

Ott a gerinc, a homlok, az apró, pisze orr íve, a tökéletes lábfejek a behajlított lábujjakkal. Egy alak, amely egy új élet reményét hordozza magában.

Bámulom a szemcsés képet, a hüvelykujjam megdermed a telefonom kijelzőjén, az érzelmektől elszorul a torkom. A kép alatt egy olyan nő boldogságtól sugárzó szavai, akivel még sosem találkoztam, és akit örömmel, izgatottsággal tölt el a közelgő anyaság.

Szóval… Csodás hírünk van Richarddal! A pocaklakó szépen berendezkedett, és megfelelően fejlődik. Annyira boldogok vagyunk, hogy megoszthatjuk veletek! Alig várjuk már! #12hetesfelvétel #ultrahang #instamami #instababa #imádnivaló

Mintha egy kő lenne a gyomromban. A volt férjem babáját hordja a szíve alatt. Richard végre megkapta, amit akart, amit mindketten akartunk. Mindennél jobban.

Elakad a lélegzetem, szédülök, olyan, mintha gyomorszájon vágtak volna, pár órán belül már másodszor. Először reggel, aztán meg most.

Lefordítom a mobilomat az asztalkán, elfojtom a fájdalmat, a vágyat, az akaratot. A vonat ablakán Buckinghamshire elsuhanó szántóföldjeit, sövényeit bámulom. A termést betakarították, csak a visszavágott tarló maradt a barnára szántott földeken, a távolban egy máglya füstje kanyarog a szürke őszi égbolt felé. A vonat lágyan ring, a rezgés áthatol a cipőm lapos talpán. Megyek vissza Londonba, az új építésű kis házamba, vissza a…

Pontosan hová is? Egy üres otthonba, amely ugyanolyan lesz, ahogy reggel otthagytam. Csendes és hideg. A szekrények fele nemrég kiürült, ahogy a könyvek, DVD-k fele is hiányzik, és eltűntek a bekeretezett nyomatok, meg a hatalmas sarok-ülőgarnitúra is. De Richard a legtöbb bútort otthagyta nekem, ez is valami. Meg az összes fényképalbumunkat is. Nyilván maga mögött akarta tudni a múltat, de én valahogy képtelen voltam erre. Itt ragadtam a saját múltamban, és képtelen vagyok továbblépni. A saját testem foglya vagyok. Talán lejárt az időm. Ez már a vég.

Hátradőlök az évek során simára kopott, foltos ülésen, és megpróbálok a motor halk zúgására, a mögöttem zajló kivehetetlen telefonbeszélgetésre koncentrálni. A vagon túlsó végében egy csapat futballszurkoló énekel alkoholtól mámoros hangon.

Egy fiatal nő közeledik a két üléssor között, lassan haladva üres helyet keres, a karjában egy rózsaszín ruhába öltöztetett kisbabát tart. Elfordulok, kerülöm a szemkontaktust, ismét kifelé bámulok az ablakon, és azért imádkozom magamban, hogy valahol máshol üljön le. Bármerre nézek, mindenhol csak kisbabák! Ilyenkor, délután még nem jönnek az ingázók, nagyon sok üres hely akad ebben a kocsiban és a következőben is. Ne ide ülj le, kérlek, ne kelljen Londonig néznem a gyerekedet! A nő elmegy mellettem, és bűntudatom támad, amiért megkönnyebbült sóhaj szakad ki belőlem.

Üresen nyújtózik előttem a nap hátralévő része. A hét hátralévő része. Munka, utazás, otthon. Néhány pohár bor, egy kis vodka. Aztán a fejemre húzom a paplant, hogy ne kelljen semmire sem gondolnom. Egyedül alszom a hatalmas franciaágyon: a jövő héten, a jövő hónapban, a jövő évben. És hajthatatlanul keresem a kényszert, ami továbbhajt, az indokot, amiért az egyik lábamat a másik után teszem. Csak menj tovább, menj, haladj! Üresnek, kimerültnek érzem magam, kizsigerel a kielégíthetetlen éhség. Hogy lehet, hogy ennyi reménykedés és ima után nincsen semmi eredmény?

Bolond voltam.

– Jó napot! – köszön egy női hang. – Szabad ez a hely?

A fiatal nő visszajött, és megállt az ülésem mellett.

– Igen, persze – felelem.

– Köszönöm.

A hátizsákját az ablak melletti ülésre teszi, majd óvatosan leül velem szemben. Huszonéves lehet, barnásvörös kabátot és farmert visel, szőke haja a vállára omlik. Csinos, sőt egyenesen gyönyörű, ahogy számomra minden fiatal anyuka az. A vagon túlsó végébe mutat, ahol a fociszurkolók még mindig hangosan dalolnak.

– Kénytelen voltam eljönni onnan, egy üveg Jack Daniel’st adnak körbe.

Finom mozdulatokat tesz, hogy ne lökje meg a karjában tartott kisbabát, aki halvány rózsaszín kardigánt és apró, szivárvánnyal díszített cipőt visel. A fején rózsaszín masni, alóla szőke tincsek kandikálnak ki. A tökéletes szemfehérje kontrasztjában tengerkék írisz, a hosszú szempillák fölött alig észrevehető, szőke szemöldök. A baba rám néz, és azonnal mosolyra fakad, a rózsaszín cumi majdnem kiesik a szájából, és a vigyortól apró gödröcskék jelennek meg a vidám, pufók arcán. Az érzéseim és a körülmények ellenére is önkéntelenül elmosolyodom – olyan régen történt már ilyen, hogy szinte természetellenesnek hat.

– Milyen gyönyörű kisbaba! – mondom.

Ez nem csupán udvariaskodó dicséret, amit az ember olyankor mond, ha egy fiatal anyuka megmutatja neki a babáját. Igaz, minden baba gyönyörű a maga módján, főleg a szüleinek, de ez a pici valóban hihetetlenül aranyos.

– Szimpatikusnak találja magát – mondja az anyuka félénk vigyorral.

– Nagyon mosolygós – felelem, és közben nem tudom levenni a szemem az apróságról. – Milyen aranyos!

A szomszéd ülésen megszólal a nő mobilja, a kijelzőre néz, és kinyomja.

– És a maga gyerekei? Mennyi idősek? – kérdezi.

Lefagy a mosoly az arcomról. Számtalanszor kérdeztek már a családomról, mégsem tudok soha megfelelően válaszolni. Mindig olyan, mintha mentegetőznék, mintha bocsánatot kérnék.

– Tudja… a férjemmel… a volt férjemmel nekünk nem… – Elkapom a tekintetem a babáról. – Akartunk gyerekeket, de aztán másképp alakult.

– Jaj, ne haragudjon! – pirul el a nő. – Nem akartam…

– Semmi gond, tényleg. A barátnőmnek, Tarának három fia van, és én vagyok a keresztanyjuk.

– Ennek a csöppségnek még nincs keresztanyja.

– Hogy hívják?

– Mia. Ma három hónapos és egy hetes. Én Kathryn vagyok – teszi hozzá zavart mosollyal. – Nagyon örülök.

Újra megszólal a telefonja, megint nem veszi fel, csak kinyomja. Jobban megnézve kifejezetten fiatalnak tűnik ahhoz, hogy gyereke legyen. Alig múlhatott el húsz, feleannyi idős, mint én. Az anyja lehetnék, hasít belém az ismerős fájdalom. Nem visel karikagyűrűt, mindkét fülében két egyszerű pontfülbevaló van, az egyik alul, a másik felül. Olyan lánynak tűnik, aki jobban otthon van a bulizásban, mint a gyereknevelésben.

Van még valami más is: mintha a felszín alatt valami nyugtalanság áradna belőle.

A telefonja üzenetet jelez, érte nyúl, és közben kissé feljebb csúszik a kabátja ujja, így látni lehet a sötétlila foltokat a csuklója felett. Csúnya véraláfutások húzódnak a könyökéig.

Észreveszi, hogy nézem, és gyorsan lehúzza a kabátja ujját. Együttérzőn mosolygok rá.

– Ellen vagyok – mondom, majd halkabban hozzáteszem: – Minden rendben?

– Igen, persze – feleli, és a füle mögé simít egy szőke hajtincset. – Esetleg megkérhetném, hogy fogja meg egy percre, amíg kicsit rendbe szedem a dolgainkat?

Persze! Ne! Mennyire szeretném! Légy szíves, ne kérj meg erre!

– Természetesen – felelem, és előredőlök az ülésen.

Kathryn félig feláll, és a kettőnk közt lévő műanyag asztal fölött átnyújtja nekem a babát. Először furcsa a helyzet, félek, nehogy leejtsem, vagy nehogy a baba addig ficánkoljon, amíg kiesik a kezemből, de látszólag elégedetten fészkeli be magát a könyökhajlatomba. Egyáltalán nem nehéz, egy puha, meleg, csodálatos kis élőlényt tartok a karomban. A hatalmas kék szempárral felnéz rám, a szája mosolyra húzódik. A babák imádják az arcokat. Minden könyv ezt írja. A babák megtalálják a szemkontaktust és mosolyognak, a szemük eleinte csak az anya szeméig lát élesen. Most is pont ekkora távolság van köztünk. Miért érzem úgy, hogy elveszítettem valamit, ami sosem volt az enyém, és valószínűleg soha nem is lesz?

– Látszik, hogy van érzéke a gyerekekhez – mondja Kathryn, majd azonnal a szája elé kapja a kezét. – Jaj, ne haragudjon… nem lett volna szabad ezt mondanom.

– Ne szabadkozzon! – ingatom a fejem, és nem tudom levenni a szemem a babáról.

Mia kinyújtja a kezét, puhán megcirógatja az arcomat, érzem a bőrömön az apró ujjbegyek melegét. Közelebb hajolok, hogy jobban elérjen, mire gurgulázó nevetésben tör ki. Fölé teszem a jobb kezem, Mia pedig gyengéden megfogja a mutatóujjamat. Apró, tökéletes kis körmei vannak. Belefújok a kezébe, mire szívmelengetőn felkacag.

– Szervusz, Mia, örülök, hogy megismertelek – mosolygok a babára. – Engem Ellennek hívnak.

Kathryn az ölébe veszi a fehér hátizsákját. Egy toll van az egyik kezében, a másikkal ellenőrzi a táska tartalmát, elrendezgeti az üvegeket, pelenkákat. Éppen behúzza a hátizsák cipzárját, amikor ismét megszólal az iPhone-ja, és rezegve odébb csúszik az asztalon. A képernyőn egy harmincas férfi képe jelenik meg. Sötétvörös haja, borostás arca, görbe orra van, ami talán valamikor eltörhetett. A kép alatt a Dominic név jelenik meg.

– Úgy tűnik, nagyon szeretne beszélni magával – mondom.

– Jobb lesz, ha felveszem – bólint idegesen, és ismét a telefon kijelzőjére pillant. – Nem zavarná, ha egy kicsit itt hagynám magát Miával, amíg elintézem ezt a telefont? Nagyon… sürgős.

– Persze, semmi gond, menjen csak, megleszünk mi ketten.

– Ott leszek – biccent a kocsi vége felé. – Mindjárt jövök.

Ahogy ránézek, megesküdnék, hogy a szemében könnycseppek csillognak.

– Kathryn, biztos, hogy minden rendben?

– Persze – válaszolja, és feláll. – Köszönöm. Nem maradok sokáig.

Lágyan megsimogatja a kisbaba fejét, mintha egy percre sem akarna elválni tőle, aztán felveszi a telefont, és a füléhez tartott készülékkel elindul a vagon végébe.

Mia rám néz, ásít, és a kék szempár egy pillanatra becsukódik. Lágyan ringatom, a pici súlya a karomon, és az ismeretlen mosoly ismét az ajkamon. A szívem a torkomban dobog, az érzelmek erős drogként áradnak szét a testemben. Olyan régen tört rám ilyen érzelemhullám, hogy azt hittem, nincsenek is már érzéseim.

Egy pillanatra elképzelem, hogy milyen lenne, ha Mia az enyém volna. Ha épp a karomon egy babával mennék haza a kórházból, és nem a legutóbbinál is elkeserítőbb diagnózissal. Végre arra használhatnám a pici hálószobát, amire készült, egy gyermek lakhatna benne, és nem a ház üres, csendes szeglete, nem egy hiányzó élet szentélye lenne, emlékjele valaminek, ami sosem következhet már be. Olyan sokáig fantáziáltam, álmodoztam erről: az éjszakai etetésekről, összebújásokról, az apró kis ujjakról, a sétákról a parkban, az első szavakról, a lefekvés előtti mesékről. Minden olyan apróságról, ami más szülőknek természetes. Közelebb hajolok Mia homlokához, belélegzem azt a jellegzetes, édes babaillatot, a tiszta bőr, a hintőpor és az új élet illatát. Vajon Kathryn tudja, milyen szerencsés?

A vonat lassít a következő, egyben utolsó állomás, Marylebone előtt. A szántóföldeket apró falvak, forgalmas utak, templomtornyok, mezőgazdasági épületek, az ingázóknak a Londontól északnyugatra fekvő világa váltja fel. Felnézek, hogy jön-e már Kathryn, de nem látom, mert a két vagon találkozásánál áll. Mikor ment el? Két perce? Három?

Beérünk a következő állomásra. Seer Green & Jordans. Egy kis megálló két vágánnyal, gyalogos-felüljáróval, fából ácsolt váróteremmel. Néhány ember várja, hogy felszállhasson. Kathryn még mindig nem jött vissza. A vonat fékez, csikorognak a kerekek, három hosszú sípszó jelzi, hogy az ajtók nyílnak, és pár utas a peronra lép. Óvatosan felemelkedem az ülésről, elnézek a vagon másik végébe is, hátha Kathryn valahogy elment mellettem, amíg én Miával voltam elfoglalva. De csak a szurkolókat látom, akik mind piros-fehér csíkos mezt viselnek, a hajuk rövidre vágott, a hosszú lábuk kilóg az üléssorok közé. Velem egy vonalban egy alacsony, vörös arcú férfi ül hajszálcsíkos öltönyben. Hat ülésből ötöt elfoglal: a táskája, a laptopja, az újságja, az esőkabátja mind másik ülésre hajítva, és még az asztalkát is elfoglalja. Egyszer sem pillant rám.

– Elnézést – szólítom meg. – Nem látta esetleg azt a fiatal nőt, aki az előbb itt ült? Nem ment el itt azóta?

A férfi felpillant, mérgesen ingatja a fejét, majd visszatér a laptopjához. Éppen felállni készülök, hogy elinduljak megkeresni Kathrynt, amikor egy alak kúszik be a látóterembe. Sietve megy el az ablakom előtt. Szőke nő barnásvörös kabátban.

Kathryn lépdel az állomás peronján.

2

Kell néhány másodperc, hogy felfogjam, értelmezni tudjam a látottakat. Lehet, hogy Kathryn hirtelen rosszul lett? Vagy megzavarodott? Esetleg egy tréfa az egész? Valaki felvette a nő kabátját, és abban szállt le a vonatról?

Nem.

Ő az. Szőke haja ide-oda lobog, ahogy határozott léptekkel megy a peronon, a kezét mélyen a kabátzsebébe csúsztatja, a fejét lehajtja, mintha senkivel sem akarna szemkontaktusba kerülni. Előrehajolok, és vadul kopogok az ablakon, amikor odaér. Az üveg hideg az ujjaim alatt, a mozdulat ügyetlen, mert a bal karomban tartom a babát.

– Hé! – kiáltom. Érzem, hogy a kocsiban többen is felém fordulnak. – Kathryn! Álljon meg!

Felnéz, egy pillanatra találkozik a tekintetünk, és ez elég, hogy lássam a szomorú arckifejezését, a patakzó könnyeit. Sajnálom, artikulálja némán. Aztán ismét lehajtja a fejét, megtörli a szemét, és a peronbejárathoz siet.

A következő pillanatban eltűnik a szemem elől.

A hangszóróból egy női hang hallatszik. „A vonat csak London Marylebone állomáson áll meg. Kérjük, vigyázzanak, az ajtók záródnak.”

Néhány új felszálló érkezik az utolsó szakaszra, helyet keresnek, és felteszik a táskájukat a csomagtartókra. Az ajtók hangos szisszenéssel bezárulnak. Ez nem történhet meg. Ez valami hiba, egy félreértés. Úgy volt, hogy csak egy kicsit veszem át Miát, hogy Kathryn összeszedje magát, aztán visszaadom. Nem is tudom, hogy kell gondoskodni egy…

Valaki hozzám beszél.

– Bocsánat, mit mondott? – fordulok az ülésem mellett álló sovány, fekete sapkát viselő férfihoz.

A férfi Kathryn helyére mutat a csontos ujjával, a szomszéd ülésen még ott a nő hátizsákja.

– Szabad ez a hely? – kérdezi, miközben feltartja a többi utast, akik a vagon belsejébe próbálnak eljutni. A sapkás nem nagyon törődik velük.

– Csak telefonálni ment, mindjárt visszajön, nagyon sajnálom.

A férfi egy pillanatig mereven bámul rám, majd felteszi ugyanazt a kérdést a velem egy vonalban ülő, vörös képű üzletembernek, aki vonakodva azt morogja, hogy igen, szabad az a hely. A sovány férfi leül, maga alá húzza a hosszú lábát, és a hátizsákjából elővesz egy laptopot.

A vonat elindul, a motor egyre hangosabban zúg. Először csak lassan haladunk, elhagyjuk Seer Green peronját, aztán a kék kerítést, amely elválasztja az állomást a zsúfolásig telt parkolótól. A táskákat cipelő utasok a jegyüket szorongatva tódulnak az állomás kijárata felé.

Megpillantok két férfit, akik éppen kezet fognak, két középkorú nő öleli át egymást, egy vasutas láthatósági mellényben, egy férfi hosszú kabátban, aztán két kamasz kúszik a képbe, és egy magányos alak esőkabátban. Bámulok kifelé az ablakon, a gondolataimat elhomályosítja a hitetlenkedés, úgy érzem, a vonat bármelyik pillanatban megállhat, a helyzet magától megoldódik, csak várnom kell pár másodpercet. A vörös képű férfi leplezetlen haraggal, összehúzott szemöldökkel néz rám. Viszonzom a pillantását a magam módján, mire a férfi újra a laptopjába mered.

Még egyszer, utoljára visszanézek a peron felé, hátha Kathryn ott találkozott valakivel. A következő pillanatban fák takarják el az állomást, és a vonat meglódul. Egy pillanatra eszembe jut, hogy felállok, és meghúzom a vészféket, mielőtt még túl messzire jutnánk Seer Greentől. De tényleg vészhelyzet van? Talán veszélyben van valaki? És mi a legjobb Miának?

A baba nyöszörögni kezd a karomban.

– Sss – nyugtatom lágyan, és ringatni kezdem. – Megijesztettelek? Oké, semmi baj.

A kislány újra megnyugszik, és hatalmas kék szemmel néz fel rám. Lassan pislog, kissé elmosolyodik. Majd megszakad a szívem. Nyugodt a természetem, és a baba érdekében most is nyugodtnak kell maradnom. Úgy tűnik, Miának egyelőre semmire sincs szüksége, nem sír, mert éhes lenne, vagy mert tisztába kellene tenni, nem dörzsöli álmosan a szemét, egyelőre kifejezetten vidámnak látom.

Úgy érzem, senki sem vette észre a vonaton, hogy mi történt, hogy itt maradtam egyedül egy idegen nő gyermekével. Most lenne szükség a biztonsági őrre vagy a jegyellenőrre, ilyenkor hol vannak? Meg kellene keresnem őket, rádión beszólhatnának az előző állomásra, hogy tartóztassák fel Kathrynt. A végállomás következik – Marylebone –, és ott akár meg is várhatom, amíg Kathryn megérkezik a következő vonattal. Félóránként járnak vonatok, és nincs más programom mára, nincs semmi, amiért haza kellene sietnem. Akár azt is felajánlhatom, hogy a következő vonattal visszamegyek Seer Greenbe, átadom a babát az anyjának, és rendezem a dolgot.

Egyetlen probléma akad csak, egy aprócska kétely fészkel az agyam mélyére: felteszem, hogy Kathryn vissza akarja kapni a gyermekét. Hogy újra vele akar lenni. Hogy ez csak valami szörnyű félreértés, egy pillanatnyi figyelemkihagyás, talán egy kimerült anya segélykiáltása, mert nem tud megbirkózni a feladatokkal. Talán szülés utáni depresszió?

De úgy tűnt, mindez nem véletlenül történt. Kiszámított, előre megtervezett akció volt. Láttam a nő arckifejezését, a pillantását, amikor a peronon sietett.

Ismerem azt a pillantást, mert már sokszor láttam korábban. Távol innen, sok évvel ezelőtt, egy másik életben.

Félelem tükröződött benne.

Magát féltette, vagy a gyermekét? Az rémítette meg, amit tett, vagy amit tenni készült?

Megpróbálom összerakni a darabkákat, értelmet találni az utóbbi tíz perc történéseiben. Egy fiatal anya a babájával utazik. A karján véraláfutások. A telefonja egyfolytában csörög. Valami különös, felszín alatt lappangó nyugtalanságot próbál leplezni, és a babáját egy idegennél hagyja. Egyáltalán nem tűnik véletlennek: azért tette, mert meg akarta védeni a gyermekét. A kislány pedig most az én felelősségem, legalábbis egyelőre.

Talán veszélybe sodrom Miát, ha visszaadom az anyjának, és újra az apja mellé kerül, aki Kathryn sérüléseit okozta. Esetleg a gyermekjóléti szolgálattal kellene felvennem a kapcsolatot, ők biztonságba helyezhetnék őket. De akkor Mia meg az anyja csak statisztikai adat, a családon belüli erőszak újabb két áldozata lenne, akiknek menekülniük kellett egy agresszív férfi elől, mert az anya volt olyan bátor, hogy elhagyja őt. A házasság intézményének kezdete óta megszokott, szomorú családi történet ez. Milyen más lehetőségem lenne? Mégsem vihetem haza a házamba, South Greenfordba!

Hagyom, hogy kissé leülepedjen ez a gondolat, mint valami tiltott íz a nyelvemen.

Aztán elhessegetem. Miának van anyja, hozzá tartozik.

A vonat egyre gyorsabban száguld London északnyugati részén, utcák, boltok, házak suhannak el mellettünk. A mobilom üzenetet jelez, áthelyezem Miát a másik karomra, hogy kivegyem a készüléket a táskámból.

Hogy vagy? Minden rendben? xx

Dekódolom Tara üzenetét. Mi volt a klinikán? Akarsz beszélni róla?

Lefordítva teszem a készüléket az asztalra. Tara várhat. Felnézek, a túloldalról a sovány férfi bámul. Amikor rápillantok, elkapja a tekintetét, és újra a telefonjára mered. Fekete, levágott ujjú kesztyűt visel, és furcsa pózban, szinte függőlegesen tartja a készüléket.

Lehet, hogy fényképet készített rólam és a babáról? Vagy csak képzelődöm?

Fészkelődik a tekintetem súlya alatt, elfordítja rólam a mobilját. A laptop nyitva van az ölében. Van valami különös az ujjbegyein, a bőre ráncos és sápadt. Ahogy a fekete sapkája kissé feljebb csúszott, észreveszem, hogy a férfinak egyáltalán nincs szemöldöke, a szeme fölött a bőr furcsa, piros foltokkal van tele. Úgy összességében van valami különös az illetőben, mintha idegen lenne itt, és nem tudná, hogyan viselkedjen.

Érzem, hogy a bal karom megfeszül Mia apró teste körül, kicsit közelebb húzom magamhoz. Most, hogy egyedül maradtam vele, olyan törékenynek érzem, akár egy vékony porcelán, mintha a legkisebb ütés vagy lökés is felszakíthatná a tökéletes bőrét, eltörhetné az apró csontjait. Minden idegenben potenciális fenyegetést látok.

Nyugalomra intem magam. A következő tíz percben nem eshet baja, semmilyen veszély nem fenyegeti. Vigyázok rá, amíg nem érünk a következő megállóba – a végállomásra –, és ott majd keresek valakit, egy hatósági embert, elmesélem neki, hogy mi történt, és gondoskodom róla, hogy Mia jó kezekbe kerüljön. Így helyes, ezt fogom tenni.

Megfordítom a telefonomat. Hívhatnám a segélyvonalat, kérhetném a közlekedési rendőrséget, beavathatnám őket. Vannak embereik a Marylebone-on vagy legalább a környékén, de biztosan elég közel ahhoz, hogy reagáljanak, és visszajuttassák a babát az anyukához. De ez megint azt feltételezné, hogy Kathryn szeretné visszakapni a kislányát. Lehet, hogy tényleg szülés utáni depresszióban szenved, és félt, hogy kárt tesz a gyerekben. Jobb, ha személyesen beszélek a rendőrökkel.

Lágyan, megnyugtatásul megsimogatom Mia arcát.

– Mit csináljunk veled, kislány?

Mia ismét rám mosolyog, kicsit még kuncog is. Van valami a nevetésében, ami minden szónál többet mond, valami tökéletes, tiszta vidámság, egy emberi gesztus, amit ez a pici lány épphogy csak megtanult: a boldogság kifejezésének eredeti formája. Ez a kuncogás a világ legszebb hangja.

Úgy látszik, nem tűnt fel neki az anyja távolléte, legalábbis egyáltalán nem zavarja a hiánya. Persze lehet, hogy nemsokára nyöszörögni vagy keservesen sírni kezd, ahogy a kisbabák szoktak, de egyelőre még nyugodt.

Vajon hogyan vihetem vissza oda, ahová tartozik? Még Kathryn vezetéknevét sem tudom. Bár magával vitte a táskáját és a mobilját, Mia táskáját itt hagyta. A dundi fehér hátizsák nyilván tele van babaholmival. Ez biztosan jelent valamit. Szándékosan tette? Hirtelen belém hasít, hogy talán nem is Kathryn a baba anyja. Egyáltalán, állította egy percig is, hogy övé a gyerek? Kimondta azt, hogy a „gyermekem”? Próbálom felidézni a beszélgetésünket. Nem, egyszer sem utalt ilyenre. Csak Miaként emlegette. Lehet, hogy valakitől elrabolta a kislányt? Esetleg egy bölcsődéből, egy kórházból, vagy valaki házából lopta el? Kikapta egy babakocsiból egy áruház előtt, vagy odabent, a polcok között? Aztán bepánikolt, és otthagyta egy idegennél, mielőtt lebukott volna?

De volt valami a nő viselkedésében, az egész beszélgetésünkben, ami miatt nem tartanám valószínűnek ezt az eshetőséget. Olyan volt, mintha ismerte volna egymást anya és lánya, mintha igazi kapcsolat lett volna köztük.

Előrehajolok, és felemelem a hátizsákot. Meglepően nehéz, és mivel az egyik kezemben Mia fekszik kényelmesen, nehezen emelem meg egy kézzel, de végül sikerül a mellettem lévő ülésre tennem. Az egyik hálós oldalzsebben egy üveg tápszert találok, a másikban egy megkezdett cukormentes kólát. Kicipzárazom a táskát.

A babaruhák tetején egy félbehajtott A4-es papír fekszik. Talán egy recept, egy szállítólevél, vagy a babaholmik – a tápszer, az üvegek, a pelenkák, a ruhák – listája. Kiveszem a papírt, és megdöbbenek. A hajtásnál az „Ellen” felirat olvasható kanyargós nagybetűkkel.

Megfordítom.

A lap szinte üres, csak a közepére firkantottak fekete golyóstollal sietősen pár szót.

Kérem, védje meg Miát!

Ne bízzon a rendőrségben!

Senkiben se bízzon!

3

Homlokráncolva bámulom a papírt. Újra elolvasom az üzenetet, szétnyitom a lapot, hátha mást is találok rajta. Egy egyszerű nyomtatott számla egy BabyCool.com nevű cégtől. Nincs rajta több kézírás. Csak a nevem az egyik oldalon, és az üzenet a másikon. Ösztönösen kettőbe hajtom a lapot, és körülnézek, hogy más is látta-e, amit én. Az üzletember továbbra is a laptopján gépel, a sovány férfi pedig egy kis noteszbe jegyzetel, és látszólag tudomást sem vesz rólam vagy bárki másról.

Senkiben se bízzon!

Lehet, hogy a paranoia is a szülés utáni depresszió egyik tünete? Olvastam erről valahol, de nem emlékszem, hogy mit. Kathryn talán félt, hogy kárt tesz a babában? Talán ez az egész egy segélykiáltás. De nem az anya biztonságáért, hanem a gyerek érdekében.

Eszembe jut, hogy talán más is van a hátizsákban. Az asztalra teszem a papírt, szépen egyesével kipakolok a táskából, és mindent a kis asztalra helyezek. Hat darab pelenka, egy csomag nedves törlőkendő, egy guriga műanyag zsák a használt pelenkáknak, két fehér pamutrugdalózó, három üveg elkészített tápszer, egy félig teli üvegben pedig tápszer még por alakban. Két összehajtott kis muszlinrongy, az egyik fehér, a másik sárga. Két cumi, eredeti csomagolásban. Valami hevederféle – Baby Bjorn – ide-oda tekergőző szíjakkal. Rájövök, hogy egy babahordozó kenguru. A hátizsák első zsebében egy bontatlan tubus popsikrémet, papír zsebkendőt és egy kis flakon naptejet találok. Egy papírlap is van itt, amit talán egy füzetből téphettek ki. Egy napirendféle olvasható rajta a korábban talált üzenettel megegyező kézírással. A lap bal oldalán egy oszlopban, egymás alatt a következők: 6-7 etetés/tisztába tevés, 8.30 alvás, 10 etetés, 11 alvás, 12.30 etetés/tisztába tevés, 1 alvás, 3 etetés, 3.30 alvás, 6 esti teendők, 6.45 etetés/fektetés. Egy lila plüsspolipot is találok a táskában, sárga, mosolygós arca van, és csengő csilingel benne, ahogy kiveszem.

Mia a hang felé fordítja a fejét, és a tenyerét nyitogatja.

– Kéred a polipot? – mutatom neki a játékot.

A kislány gügyög, megfogja a polipot, és azonnal a szájába veszi az egyik csápját.

Végignézek az asztalra pakolt holmin. Minden itt van, amit egy szülő összekészít, ha elmegy otthonról a kisbabájával. Egy napra elegendő mindez? Ha nagyon szűken mérem, akkor kettőre. És azután? Talán Kathryn csak ennyit tudott magával hozni, csak ezt tudta sietve bepakolni egy táskába. De semmi sincs, amiből megtudhatnám a teljes nevét vagy a címét. Semmi olyan, amiből a hatóságok könnyedén beazonosíthatnák Miát, hogy a lehető leghamarabb visszavigyék a családjához. Furcsállom, hogy a napirendről az jut eszembe, hogy talán segíteni akart nekem. De biztosan nem volt ideje abban a néhány percben leírni ezt, amíg megfogtam a babát. Csak a nevemet és a különös üzenetet írhatta akkor. Azt sem értem, hogy miért engem választott.

A futballszurkolók újabb dalra zendítenek, közben időnként hangosan felnevetnek, obszcén szavakat kiabálnak. Úgy határozok, hogy a leszállásnál messze elkerülöm majd őket.

A vonat lassít, az utasok felállnak, leveszik a csomagjaikat, felveszik a kabátjukat, és az egész fülkét várakozás járja át, ahogy a vonat a végállomás felé közelít. A vörös képű férfi a táskájába teszi a cuccait, felveszi a kabátját, és rám sem nézve sietősen elindul az üléssorok között. Elkezdem visszapakolni Mia holmiját, legalulra a pótruhákat, aztán jön a tápszer és a pelenkák. Még egy pillantást vetek Kathryn furcsa üzenetére, majd belecsúsztatom a táskámba, lassan felállok, és közben vigyázok, hogy biztosan tartsam a babát.

Hogy vesz fel az ember egy hátizsákot gyerekkel a kezében? Most minden mozdulat, minden azelőtt halálosan egyszerűnek látszó dolog bonyolultnak és nehézkesnek tűnik. Óvatosan az ülésre teszem Miát, felveszem a hátizsákot, aztán átvetem a fejem felett a táskám pántját, és mindeközben szemmel tartom a babát, nehogy leessen. De nem ficánkol, csak vigyorog rám, vidáman kapálózik a vaskos lábával, mint egy kis béka, amely éppen úszni tanul. Lehajolok hozzá, és újra felveszem.

– Na gyere, keressük meg az anyukádat! – suttogom neki.

A különös, sovány férfi nem állt fel a helyéről, még mindig a noteszba ír apró, kusza betűkkel. Mintha nem vette volna észre az utasok szedelőzködését. Akkor sem néz fel, amikor elmegyek mellette. Tetőtől talpig feketében és szürkében van. Fekete farmert, fekete Martens bakancsot, szürke pulóvert, kopott, fekete bőrkabátot visel. Semmi színes nincs rajta. Az arcbőre olyan sápadt, hogy szinte áttetszőnek tűnik. Valahogy furcsa az egész ember, és ez nyugtalanít. Valami nincsen rendben vele.

Óvatosan szállok le a vonatról, a peronon visszhangoznak a léptek koppanásai, a levegőben gázolajszag terjeng. A Marylebone viktoriánus vörös téglás falait acélgerendákkal átszőtt üvegtető köti össze. Ellépek a vonattól, és körülnézek a peronon, hátha Kathrynnek sikerült visszaszállnia Seer Greenben, és most itt keresi a kisbabáját, remélve, hogy kiszúrom a rozsdabarna kabátját, amint közeledik felénk a leszálló utasok között. Arcok tömege indul meg a peronon, egy csapat lassú nyugdíjas, egy kiránduló család, vásárolni igyekvők, diákok és néhány öltönyös ingázó. Egyetlen fiatal nőt sem látok, aki az embereket pásztázná. Kathryn nincsen sehol.

Lenézek a karomban tartott babára, aki hunyorog az erős fényben, majd elindulok. A jegyellenőrző kapunál a táskámba nyúlok, hogy elővegyem a jegyem, ügyetlenül kutatok a jobb kezemmel, amíg a balban Miát tartom. Aztán megpróbálok benyúlni a kabátzsebembe, az aljára túrok. Ott sincs. Mögöttem a sorban hangosan méltatlankodik valaki, és egy másik kapuhoz lép. Lehet, hogy a nadrágzsebembe tettem? Meglapogatom a zsebemet, de ott sem érzem a jegy kontúrjait. Az ellenőr – ötvenes, mosolygós, rövid hajú nő – hozzám lép, és integet Miának.

Mondjam el neki, mi történt? Vagy a legközelebbi rendőrhöz irányítana? Igyekszem megtalálni a megfelelő szavakat, de az ellenőr nem rám néz, hanem a babára vigyorog.

– De aranyos vagy! – mondja a nő, Mia pedig lassú pislogások közepette méregeti a kék szemével. – Na, segítünk anyának, oké?

A saját kártyáját tartja az érzékelő elé, mire a szürke kapu kinyílik.

– Köszönöm – mondom megkönnyebbülten. – Nagyon kedves.

– Legyen szép napjuk – mondja a nő, és az egyik ujjával int Miának.

Besétálok a csarnokba, és keresek egy információs pontot, egy jegyirodát, vagy bármit, ahol az állomásfőnököt megtalálhatom. A közlekedési rendőrségnek vannak irodái a nagyobb pályaudvarokon? Sose tűnt fel még Marylebone-ban, igaz, eddig nem is kerestem. Úgy tűnik, London központjában csak a késelés és a terrorfenyegetés érdekli igazán a rendőrséget, minden más csak jóval ezek után következik a sorban. Ez is olyan ügy lenne, amellyel itt, a helyszínen foglalkoznának, mint valami életveszélyt jelentő bűnténnyel? Nem igazán.

A csarnok egyik boltjának kirakatában megpillantom a tükörképemet, és egy másodpercre megzavarodok a látványtól: a karomon egy kisbabát tartok. Mintha egy párhuzamos életet látnék, egy párhuzamos univerzumot, ahol mégiscsak sikerült a mesterséges megtermékenyítés utolsó köre, megszültem Richard gyermekét, és most viszem haza a lányunkat, ezt a csodálatos, meleg kis terhet.

Persze tudom, hogy ez a párhuzamos élet nem valóságos. És mégis, itt állok Miával.

Összerezzenek, amikor egy másik alakot is meglátok a kirakat üvegében. A fekete sapkás férfi lépked mögöttem egyenletes tempóban. A sovány ember a vonatról követ minket.