Nógrádi Gábor

A bátyám zseni

Tom és Geri I.

Móra Könyvkiadó

Tartalom

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Epilógus

Impresszum

1.

Ha a hülyeség fájna… • Világraszóló szenzáció? • És eljött az a nap

– Az tuti, hogy a tesóm nem normális!

Ez volt a tizenkét éves Tom véleménye tizenöt éves bátyjáról, Gergőről, akit otthon csak Gerinek becéztek.

Miközben Tom ilyeneket mondott a családtagjainak vagy a barátainak, megrázta hátul kis varkoccsá gumizott barna haját, és napbarnított, kerek arcából úgy villogtak elő nagy, éjsötét szemei, mint két csiszolt, fekete kavics.

– Ha a hülyeség fájna, te ordítanál – ordította Tom néha Gerinek. És ezt nevezik a szülők testvéri szeretetnek.

Ezt a benyögést egyébként Tom az osztálytársától, Kacortól, azaz Katzer Dodótól „nyalta”, aki újságíró anyukájától hallotta, aki Kacor apjának kiabálta, mikor váltak. „Ha a hülyeség fájna, te ordítanál!”

Tom szerint ez dögös szöveg. Ezért vette át Kacortól. Így terjednek az efféle bölcsességek szájról szájra, mint a népdal meg az influenza.

Gergő nem foglalkozott az öccse pimaszkodásaival. Kiutalhatott volna neki néhány pofont, mert ugyan vékonyabb testalkatú volt Tomnál, de majd egy fejjel magasabb és öt kilóval nehezebb. Ennek ellenére sohasem emelt kezet az öccsére. Tom úgy fröcsöghetett rá, mint egy szétdurrant szennyvízvezeték, Gergő rá se nézett. Csak ült a számítógépe előtt, bele-beletúrt rövid szőkésbarna hajába, zöldesszürke szemét a monitorra függesztette, és fantasztikusnak ígérkező találmánya valamelyik részletén törte a fejét.

Úgy tudott összpontosítani egy-egy megoldatlan problémára, feladatra, ahogy a filmekben a bérgyilkos céloz áldozatára a távcsöves puskával.

Dagadt pasi feje a célkeresztben. Egy, kettő, három: bumm! Ketchup! Tizenkét éven aluliak csak szülői felügyelettel stb.

Gergő mindig ilyen volt. Másfél éves korában a tökéletesen szobatiszta gyerek olyan elmélyülten rakosgatta egymásba a kerek és szögletes fajátékokat, hogy koncentrálás közben bepisilt. Ezt a nagyi mesélte el Tomnak sok évvel később.

Nem kellett volna.

– Figyelj, zsenikém! Tócsa van a széked alatt – mondta néha Tom, mikor a bátyja órákig fel sem állt a számítógép elől. De Geri mintha nem is hallotta volna.

Gergő évek óta a különböző nyelveken beszélő emberek kapcsolatát varázslatosan megváltoztató tolmácsprogramon dolgozott. Egy olyan tökéletes technikát akart feltalálni, amely bármely nyelvről azonnal lefordítja az elhangzó szöveget bármely másik nyelvre.

– Figyelj, haver! Jössz focizni? – kérdezi majd az angol James a kínai Lu Hszientől, ha találkoznak. És Lu Hszien a fülhallgatóján azonnal kínai nyelven hallja ugyanezt: – Figyelj, haver! Jössz focizni? – Mire így szól kínaiul: – Most nem. Fáj a fenekem. Kaptam egy szurit. – És James már hallja is angolul a kínai srác szövegét.

Világraszóló szenzáció lesz, ha Gergő elkészül vele.

Tegyük fel, egy magyar fiúnak megtetszik egy svéd lány, akivel Rómában találkozik. A találmány segítségével azonnal meg tudja szólítani.

– Bocs! Nem tudod, merre van a Colosseum? Eltévedtem. – Ezt magyarul mondja, de a lány svéd nyelven hallja, mondjuk a fiú ingére tűzött kis hangszóróból. – Förlåt! Vet du inte var jag finner Colosseum? Jag har gått vilse. – És lehet, hogy egy óra múlva már csókolóznak.

Persze a találmánynak más, kevésbé fontos előnyei is lehetnek. Például mindenki mindenkivel a világon mindenhol azonnal mindenről beszélgetni tud majd. És nem kell hazánktól távol egy fél óráig mutogatni például a hőségben, hogy: „Izé… víz, víz! Water, water! I am szomjas… adjál… pohár! Megdöglök… Segítség! Help! Hilfe!”

Gergő ezen a csodálatos találmányon dolgozott már évek óta minden szabad idejében. S persze akkor is, mikor tanulnia vagy otthon segíteni kellett volna.

Erről az álmáról a családon kívül csak Konrád Dániel, a fizikatanára tudott.

A tanár úr nagyra becsülte Gergőt. Maga is feltaláló volt. Bár eddig csak egy motoros vécékefét és egy fogyókúrás automatát talált fel. Az elektromos kefe körbe-körbe forog. Az automata pedig percenként egy falatot vág le és ad ki a szendvicsből, hogy ne ehessünk túl sokat. (A tanár urat egyébként már évek óta csak Kefének nevezték a diákjai a találmánya és sűrű szemöldöke miatt.)

Gergő találmánya a fogyókúrás automatánál egy kicsit érdekesebbnek, és a világ számára talán fontosabbnak ígérkezett.

De Tom nem hitt benne. Sőt! Időnként felforrt tőle az agyvize.

– Ez egy akkora hülyeség, mint ide Manchester – acsarog a bátyjára, amikor az a program részleteiről beszél valamelyik, hozzá hasonló komputerőrült barátjának, mondjuk a kövérkés Domokosnak. – Az egész mesét csak azért találod ki, hogy ne kelljen itthon segíteni, és mindent én csináljak!

Gergő ilyenkor csak legyint, mintha azt mondaná a barátjának, hogy ne foglalkozz a gyerekkel: „nem játszik”. Ami annyit jelent, hogy kis hülye.

Tomot persze ez a lenéző kézmozdulat még jobban dühbe hozza.

– Meglátod, egyszer belehányok a komputeredbe! – mondja a maga szokott finom, úri modorában, amit már Gergő sem hagyhat válasz nélkül.

– Addig élsz – veti oda, és tovább magyarázza barátjának a lényeget. – Például azt mondod: Good morning! Ezt a mondatot a program átalakítja elektronikus szöveggé. Eddig világos? Ezután megkeresi, például a mondat német nyelvű fordítását az adatbázisban. Ez egyszerű. Mikor megtalálja, akkor a német mondatot hanggá alakítja. S a fordítást mindenki hallhatja a hangszóróból. „Guten Morgen!” Méghozzá a te hangodon, mert azt analizálom, mikor megszólalsz – frekvencia, hangszín, hangmagasság, hangerősség stb. –, és a kimenetnél visszaalakítom. Hogy úgy hallatsszon, mintha te mondanád…

– Aztán felébredsz, hogy a bilibe ér a kezed – vihog Tom, de a két fiú a komputer előtt nem foglalkozik vele.

Pedig Tomnak két dologban igaza van. Az egyik, hogy többnyire valóban neki kell Geri helyett is a boltba menni, vagy kivinni a szemetet. A másik, hogy Gergő programja még egyszer se válaszolta a „Good morning!”-ra azt, hogy „Guten Morgen!”.

A családban egyébként csak a nagymama hitt Gergő zseniális képességeiben.

– Majd meglátjátok, egyszer még Nobel-díjat kap az én kis unokám! – mondta a lányának meg a vejének, ha Tom nem volt a közelben. Mert nagyi tudta, hogy ifjabb unokája egy ilyen megjegyzésre lángot okádna. Vagy esetleg farkasemberré változna, és Piroskának nézné a családot: ham-ham!

A szülők a nagyi rajongásán csak elnézően mosolyogtak.

– Igen, igen, anyuka – bólogattak –, persze, majd Nobel-díjat kap. De addig is, míg nem kap, nem ártana, ha egy kicsit itt volna ebben a világban. A jelenben élne, nem csak álmodozna. Például készülne történelemórára, és nem felejtené el lehúzni a vécét.

Teréz, a gyerekek édesanyja óvónőként dolgozott, és annyit értett a számítógépes programokhoz, mint elefánt a jégbaletthez. A festőművész apa, Máté talán még annyit se. A komputert persze mindketten ismerték, használták levelezésre meg szörfözésre a neten, de semmi több. Úgy voltak vele, mint az autójukkal. Kitűnően elvezették a kocsit, csak nem tudták egészen biztosan, hol van a motor.

Ettől persze még hihettek volna Gergő fantasztikus képességeiben. A szülők azonban ritkán szokták zseninek tartani az utódaikat hat-hét éves koruk után. Hacsak például nem kis hegedű- vagy zongoraművész a kölyök, akinek a közönség tapsol, illetve nem nyeri meg a sakk- vagy úszóbajnokságot a csodagyermek. Mert akkor persze lihegnek a gyönyörűségtől, mint Dezodóra abban a brazil sorozatban, aminek a folytatásait Tom ki nem hagyná soha.

Gergőnek azonban senki sem tapsolt a nagymamán kívül, és sportversenyeket sem nyert. A tudósok számára ugyanis nem rendeznek bajnokságot, ahol a közönség hajrázása közben az egyik kutató öt perccel hamarabb fedezheti fel az örök élet vizét, mint a másik.

Azt a szülők is látták, hogy Gergő nem átlagos gyerek, aki a komputert valami készségfejlesztő gyilkolós kis játék vagy a Döglött Hiénák nevű együttes zenéjének a letöltésére használja. Gergő focizni se ment, hiába könyörgött neki az öccse, és a lányok domborulatai se érdekelték túlzottan. (Szemben Tommal, akinek Lantos Eszter születésnapi bulija óta más se járt a fejében, mint a szőke, kék szemű lány fehér pólóban, amin elöl a felirat úgy hullámzott, mint a Balaton gyenge szélben.)

Gergő, amint azt már tudjuk, gyerekkora óta el volt varázsolva. A nagypapa fogalmazott így, amíg élt.

A fajátékok gondos és elmélyült rakosgatása után, úgy négyéves korában szemet vetett az apja komputerére, és azóta nem lehetett a számítógépről levakarni. Persze ez azokról a gyerekekről is elmondható, akik éjfélig játszanak a különböző játékprogramokkal. Gergő azonban ritkán játszott. Leginkább saját maga készített új programokat. És ha éppen nem verte a billentyűket, akkor bámult maga elé.

Néha órákon át egy pontra meredt mozdulatlanul, mint királykobra a mosómedvére. Gondolkodott. Volt egy ötlete, és meg szerette volna valósítani. Vagy találkozott valami ismeretlen trükkel a digitális világmindenségben, és ki akarta találni: hogyan készítették, mi a titka?

Néha hajnalban is felriadt, mert valami eszébe jutott. Vagy megálmodott egy megoldást. Ilyenkor felkelt, odaült a komputeréhez, és reggel az apja az asztalra borulva találta, mert elaludt két gondolat között.

Az ilyen esetekre mondta Tom, hogy: „A tesóm nem normális!” Amiben igaza is volt. Egy zseni ritkán viselkedik „normálisan”. (Ami nem azt jelenti, hogy minden abnormálisan, azaz hülyén viselkedő gyerek zseni. Ha például csak szétröhögi a tanórát, vagy folyton verekszik, esetleg lop, csal és hazudik, akkor nem zseni, hanem agyalágyult, agresszív vagy tolvaj.)

Tom persze normális volt. Imádott focizni, levelezett órán a többiekkel, Eszter domborulatait leste szünetben, és utált elmenni a boltba sütőporért, mert a nagyi elfelejtett venni.

– Miért nem Gerit küldöd? – acsargott a nagyanyjára a konyhában, de úgy, hogy a bátyja is hallja. – Összedőlne a világ, ha egyszer felemelné a seggét? Nekem is fontos dolgom van! Holnap például… izé… felelek magyarból, és még el kell olvasnom Petőfi Jánostól a Sándor vitézt… Jó, jó! Petőfi Sándortól a János vitézt. Nem mindegy? Az én dolgom sose fontos? Neki egész nap gépelsz angolul meg németül, hogy minden mondata meglegyen a programjához, amiből sose lesz semmi. Nekem mikor csináltál almás sütit utoljára? Mi? Hogy azért kell a sütőpor? Jó. Most az egyszer a kedvedért még elmegyek a boltba, de ha holnap nem ő viszi ki a szemetet, akkor belehányok a komputerébe… Hallottad! Megmondtam!

És akkor eljött az a nap.

Az a nap, amikor a halk és nyugodt Geri, akit még az öccse sem tudott kihozni a sodrából, hirtelen felordított, és kirohant a szobájából.

– Nagyi! Nagyi! Anyu! Apu! Nagyi! – kiabálta, és végigszáguldott a lakáson. Berohant a konyhába, az étkezőbe, a hallba, az apja műtermébe, a szülei hálófülkéjébe és a nagymama kis szobájába.

De senki nem volt otthon, csak Tom.

Tom a szobájában, fején fülhallgatóval a Dezodóra című folytatásos brazil tévésorozat százötvenhetedik részén izgult éppen, amikor azt érezte, hogy egy kéz felemeli a szőnyegről, és elindul vele kifelé. Amikor felnézett, és meglátta a bátyja eddig ismeretlen földöntúli vigyorgását, annyira meglepődött, hogy még üvölteni is elfelejtett a dühtől. A füléről persze leesett a fülhallgató, és így sohasem tudta meg, hogy Dezodóra hozzámegy-e a korbácsos Raul Degeneróhoz, vagy megvárja szerelmét, Lopezt, aki társa és barátja, Diego mellett a hosszú és éles „mandzsettá”-val vágja a cukornádat egy fegyenctelepen, bár tökre ártatlan.

Miközben Gergő úgy vonszolta maga után az öccsét, mint Róbert Gida Micimackót a lépcsőn, Tom csak arra gondolhatott, hogy bekövetkezett, amit megjósolt: a testvére megőrült.

– Engedj el, te barom! – hörögte néhány lépés után óvatosan, amikor megjött a hangja, de Gergő nem válaszolt. Csak boldogan rálihegett az öccsére, mint szerelmes pitbull egy japán pincsire, majd berántotta a szobájába, és lenyomta a forgószékre a komputer elé.

Tom már megszólalni se mert. Eszébe jutott a Zombik az esküvőn című film, amit Kacorral megnéztek. Abban vigyorgott így az egyik zombi egy rohadt arcú valakire, mielőtt megkóstolta.

– Mondj valamit! – gördítette Gergő az öccsét az asztalhoz közelebb. – Vagy kérdezz! – És leütött néhány billentyűt.

Tom nyelt egy nagyot, hogy a félelem gombóca lecsússzon a torkán, és a monitorra nézett. A képernyőn egyetlen szó állt hatalmas betűkkel: BÁBELEND.

– Bábelend? Ez mit jelent? – kérdezte, mire a hangszóróból az ő hangján valaki azt mondta: „Bábelend? What does it mean?”

Miután Tom már két éve tanult angolul, körülbelül megértette, hogy a program lefordította a mondatát szó szerint.

– Jézus! Ez nem igaz… – pislogott a bátyjára, mire a hangszóróból ismét az ő hangja hallatszott: „Jesus! This is not true…”

– Mit szólsz? Mit szólsz? – kiabálta Gergő, és kikapcsolta a programot. De Tom csak bámult és pislogott.

„Megcsinálta! – gondolta. – Megcsinálta! A bátyám zseni!”

2.

Nem mondhatod el senkinek • Milliókról van szó • Mikor titok a titok?

– A Biblia szerint az emberek sokáig egy nyelven beszéltek – magyarázta Gergő később, amikor Tom már mindent értett, csak a BÁBELEND-et nem. – Aztán fel akarták építeni a Bábel nevű óriási tornyot, hogy elérjék az eget. Isten azonban meg akarta akadályozni, hogy a torony felépüljön, és elérjenek hozzá. Ezért összezavarta a nyelvüket. Attól kezdve nem értették egymás nyelvét. Az én programommal az emberek ismét meg fogják érteni egymást. Bábelnek vége. Bábel end! Érted?

– Aha! – kiáltott Tom. – Nem értem, de nem érdekes. Bábelend. Oké! – És majdnem egy óráig beszélt a mikrofonba magyarul, meg hallgatta a fordítást angolul. (És milyen jó volt a kiejtése! Ha ezt Bella néni, az angoltanerő hallaná!)

– Figyelj, Geri! Ezt a programot senkinek se… Ne mutasd meg, mert ellopják!

Ezt Domokos, vagyis Domi mondta, amikor meghallotta a saját hangját, amint angolul azt dörmögi, hogy: „Hol a szendvicsem? Ki ette meg?” Mert a kövérkés fiú ezt suttogta a mikrofonba. Gergő ugyanis azonnal áthívta a barátját, hogy egy igazi hozzáértő szakember is lássa: sikerült megvalósítani a nagy álmot!

– Hogyan lophatnák el? A bátyám találta ki, nem? Én is bizonyíthatom. Meg te is – heveskedett Tom, aki a bátyja ellenségéből egyetlen pillanat alatt vált a csodálójává, amikor meghallotta saját magát angolul beszélni.

Létezik ilyen váratlan fordulat. Legalább egy tucat kamasz lányt meg fiút ismertem életem során én is, akik egyik nap még gyűlölték egymást, másnap meg már egymás karjában remegtek, mint a kocsonya. Miért? (Fogalmam sincs, de ez történt egyszer velem is, amikor tinédzser voltam. Aztán persze ugyanilyen gyorsan ismét gyűlölet lehet a szeretetből, de az egy másik történet.)

– Minden találmányt le kell védeni – mondta Domokos, és a mutatóujjával úgy hadonászott, mint a sulijukban a diri, ha figyelmeztetni akart valamire. – De legalábbis be kell valahol jelenteni, hogy te találtad ki először. Én ezt a tévében hallottam. Mert bárki ellophatja, és azt mondhatja, hogy ő találta ki először. Aztán ő lesz a találmányból milliomos. Volt már ilyen.

– Ugyan, gyerekek – legyintett Gergő és Tom apja, amikor hazajött, és kipróbálta a programot ő is. – Nem kell rögtön rémeket látni. Ki lopná el? Talán valamelyik osztálytársatok vagy tanárotok? Egyébként sincs még kész. Bizonyára sok millió mondatot nem tud még lefordítani. – És intett Gergőnek, hogy kapcsolja be a programot, majd a gép felé fordult: – Mongóliában mit csinálnak a kecsketejből, ha a kecskesajtnak csökken a világpiaci ára?

A hangszóróból érthetetlen morgás hallatszott az apa hangján.

Gergő bólintott. Valóban csak néhány egyszerűbb magyar, angol, német mondatot és kérdést gépeltetett be a nagyival és szedett össze az internetről. Mongóliáról, kecskesajtról meg világpiacról még nem volt szó. És amelyik mondat nincs a programban pontosan magyarul, németül, angolul, azt nem tudja a rendszer lefordítani.

Persze a nagyi meg a gyerekek mamája attól a kevéstől is el volt ájulva, amit a program tudott.

– Na, mit mondtam? – sivítozott boldogan a nagymama. – Ugye megmondtam? Na, ugye megmondtam? Nobel-díjas lesz! Nobel-díjas lesz! – És egy fél óráig nem engedett mást a komputerhez, hogy bebizonyítsa unokája zsenialitását. Ő persze pontosan tudta, mit kell mondani a mikrofonba, hiszen ő gépelte be a legtöbb szöveget.

– Jó estét? Hogy van? Kérek egy pohár vizet. Merre van a Parlament? Itt jobbra kell fordulni… Ideadná a sót? Ma esni fog. Vigyünk esernyőt! Milyen salátát ajánl? Gyönyörű ez a kisgyerek! Mostál fogat? – És így tovább. A program pedig a nagyi elragadtatott, boldog hangján angolul hadarta, hogy: – Good evening. How are you? Can I have a glass of water? Where is the Parliament? – És a többi mondatot is szépen sorban.

Miután mindenki kipróbálta Gergő találmányát, a nagyi ünnepi vacsorát rittyentett a nagy nap alkalmából, amire Domokost is meghívták. Az ünnepi vacsora, mint mindig, ha kevés idő és alapanyag állt a családi kajavarázsló rendelkezésére, melegszendvics volt mindenfélével, ami a hűtőben található: felvágottakkal, sajtokkal, befőttekkel és ízesítő krémekkel. Utána pedig palacsintahegy következett: lekváros, diós, kakaós, túrós a végkimerülésig.

Persze Gergőt dicsérte mindenki, ami már Tomnak is sok volt.

– Azért ez az izé… Bábelend… ez még nincs kész – böfögte palacsintával teli szájjal. – A Mongóliát… azt se tudta visszamondani.

De a család nem figyelt rá.

– És mennyi pénzt lehet érte kérni? – kérdezte később Tom, mert tudta, hogy erre senki se legyint.

– Nem tudom – vonogatta a vállát Gergő.

– Biztosan nagyon sokat – mondta a nagyi.

– Igen, igen – bólogatott az apjuk. – Minimum milliókat…

– Milliókat? – kerekedett el anya szeme, és úgy nézett a nagyobbik fiára, mint aki először gondol bele, mekkora vagyont ér ez a zseniális találmány.

– Milliókat, ha teljesen kész és használható lesz…– dörmögte Domokos, majd megint aggódni kezdett. – És ha senki se előzi meg Gergőt…

– Megelőzni? Ezt hogy érted? – kérdezte a gyerekek mamája.

Domokos megint a középpontban érezte magát, és mindkét tenyerét felemelte, mint aki egy életbe vágóan fontos gondolatot közöl a többiekkel.

– Gyakran előfordul, hogy szinte egyszerre fedezi fel ugyanazt két ember… A telefont, a filmet, a villanykörtét meg – azt hiszem – a tévét is többen találták fel. Aki először jelenti be a találmányt, az győz. Övé a money.

– Ugyan, gyerekek! – legyintett az apa. – Annak a valószínűsége, hogy valaki éppen most fedezi fel ugyanezt a tolmácsprogramot, nagyon kicsi. Ahogy az sem valószínű, hogy valaki ellopja Geritől. Hacsak nem a postás bácsi… De Dominak azért igaza van. Jobb az óvatosság. Úgyhogy egyelőre: szájzár! Senkinek sem beszélünk a nagy felfedezésről. Oké?

– Még Konrád Dánielnek se – tette hozzá Domokos. – Ő is feltaláló, meg ő ért is hozzá.

– Ne hülyéskedj már! – mosolygott Gergő. – Kefe sose lopná el. Ő volt az, aki a legjobban hitt bennem.

– Most még neki se szóljunk – mondta a nagyi, aki mindig gyanakvó és óvatos volt az idegenekkel szemben, mint az idősebbek általában. És folytatódott a palacsintahegy pusztítása.

Közben persze mindenki arról álmodozott, milyen sikere lesz a Bábelendnek, és mire költik majd a töméntelen sok pénzt.

Gergőt ez nem nagyon érdekelte. Csak evett, evett, és néha összehúzott szemmel Tomra pislogott, mintha azt mondaná: „Senkinek egy szót sem. Világos?”

– Most miért kell így nézni? – csattant fel végül Tom dühösen, mert a testvérek tudnak egymás gondolataiban olvasni, ha akarnak. – Én tudok hallgatni, ha kell!

Másnap az iskolában Tom, amint az osztályterembe lépett, a szemével azonnal Esztert kereste.

Ha elmondhatná… Persze csak Eszternek. „Képzeld, a bátyám feltalálta a tolmácsgépet! Milliomosok leszünk! Ha majd elveszlek feleségül, veszünk egy hatalmas házat. A kertben úszómedence lesz, meg kis állatkert, meg szökőkút, meg az autóknak garázs. És minden évben Olaszországban fogunk nyaralni…”

Lantos Eszter a barátnőjének, Majának magyarázott éppen valamit a matekkönyvből, amikor észrevette, hogy Tom előttük áll, és fülig ér a szája.

Eszter hirtelen azt hitte, a fiú rajta nevet.

A hajához nyúlt, és megigazította.

– Mi az? – kérdezte idegesen. – Min kell röhögni?

Tom és Eszter között valójában még nem történt semmi, ami akkor szokott, ha egy fiú meg egy lány együtt járnak.

A születésnapi bulin táncoltak. De Eszter mással is táncolt.

Lassúztak is, és Tom néha szinte érezte elöl a kerek kis zsemléket.

De Eszter Emánuellel, vagyis a kicsi, sápadt Emuval és a magas, izmos Zsolttal is lassúzott. Emut a nagymamája nevelte, mert a szülei külföldön dolgoztak, s nagyon visszahúzódó, magányos gyerek volt. Őt Eszter kérte fel táncolni. Zsolt apja autószerelő volt, és Zsolt is tudós kocsitémában. Meg a legerősebb az osztályban. Ő Emutól kérte le Esztert, de nem nagyon tudott táncolni, úgyhogy a lány hamar otthagyta.

A buli utáni napon Tom odaadta az almás sütijét Eszternek. Azt mondta, ő nem szereti. De ezt az önfeláldozó hazugságot sem lehetett szerelmi vallomásnak tekinteni. Az osztálytársak közül Emu meg Zsolt is gyakran hozott valami ajándékot Eszternek. És ugyanazért, amiért Tom. Egészen odavoltak a lányért deréktól felfelé. Meg lefelé.

A barátok közül egyedül a zongoraművésznek készülő, hullámos szőke hajú Brúnó (meg persze Lili, a banda fiúsított lánytagja) nem volt Tom vetélytársa. Brúnó úgy tett, mintha nem is érdekelnék a lányok. Illetve mintha a zongorázás fontosabb lehetne a csajozásnál. (Egyébként csak Lili tudta, hogy Maja szerelmes Brúnóba.)

Tom úgy érezte, most egy pillanat alatt magához láncolhatná Esztert. Olyan titka volt, hogy ha elmondja – ha elmondhatná –, akkor Eszter… Eszter akkor tudná… Tudná, hogy aki egy ilyen titkot rábíz, az őt egy életen át… És örökre.

– Na, mi van már? – kérdezte Eszter bosszús arccal, miután Tom még mindig csak állt a két lány előtt, és vigyorgott. – Mi olyan nagyon vicces?

– Semmi – nyögött Tom, és nyelt egyet. – Csak valamit majd el akarok neked mondani… négyszemközt.

– Azt akarja elmondani, hogy beléd van zúgva – vihogott Maja. – Én látom.

Erre persze az egész osztály odakapta a fejét, és vihogtak, mint makákók a majomházban, ha csiklandozzák egymást.

– Te hülye vagy! – mondta Majának Tom, és azonnal otthagyta a két lányt.

– Te vagy a hülye! – kiáltott utána Eszter, hogy megvédje a barátnőjét. Bár akkor már nagyon kíváncsi volt rá, hogy mit akart Tom elmondani ilyen izgatott képpel. Úgyhogy szünetben az iskolaudvaron „teljesen véletlenül” éppen akkor találkozott a fiúval egy nagy fa árnyékában, amikor Kacor meg a többiek nem lógtak Tom nyakán. A lányok az efféle békülési ügyekben nagyon ügyesek.

– Bocs, hogy lehülyéztelek – mondta a fiúnak. – Bocsánat!

– Nem érdekes – rántotta meg a vállát Tom. – Egyáltalán nem bántottál meg. Néha hülye vagyok.

Kicsit álldogáltak a fa alatt.

Az iskola régi, elhanyagolt épületének falát zöld kúszónövények fedték. De így legalább nem látszott az omladozó vakolat és a vakolat nélkül vöröslő téglák. Réges-régen ráfért volna már az épületre egy komoly felújítás, vakolás, festés, burkolás: szépítgetés. De évtizedek óta nem volt rá pénz. Az iskola egyes részeiben már nem is lehetett tanítani, omladoztak a termek.

Az iskola udvara azonban barátságos volt: fák, bokrok, padok között egy kicsit el lehetett bújni a nap és a többiek szeme elől.

– Valamit akartál mondani – szólalt meg végül Eszter kedves, meleg hangon, mintha nem egy órával korábban vetette volna oda ingerülten, hogy: „Na, mi van?”

– Aha – mosolygott Tom, mert ő is elfelejtette már az ideges hangsúlyt meg a lehülyézést. Csak azt nem tudta még, hogy elmondhatja-e a titkot. Vajon szereti-e annyira Eszter őt, mint ő Esztert? – Az a helyzet… – kezdte halkan – hogy van egy nagy titok.

Eszter óvatosan körbepislantott, hogy nem láthatja-e meg őket valaki, s mintha csak baráti biztatásként tenné, a mutatóujjával végigsimította a fiú kézfejét.

– Tulajdonképpen ezt nem volna szabad elárulni senkinek – hadarta hirtelen Tom, ahogy az érintéstől a vér hirtelen végigszáguldott az erein, mint locsolócsövön a víz –, de neked… csak neked el akarom mondani.

Eszter kék szeme szinte izzott, ahogy pillantása – két lézerkard – a fiú szemébe fúródott. Kíváncsisága pillanatról pillanatra nőtt. Mi lehet az a titok, amit Molina Tamás, a nagy fecsegő nem mond el azonnal?

Tom a váratlan simogatást és a lézerkardokat a szerelem vad bevallásának érezte. Ez történik, ha valaki szeret. Mindent úgy érez, ahogy érezni szeretné.

– A bátyám, tudod, Geri, feltalálta a Bábelendet – suttogta halkan és gyorsan, ahogy egy valódi titkot szokás elmondani.

Eszter szemében váratlanul kihunyt az izzás. Csak pislogott, mint éjjeli bagoly a reflektorfényben.

– Tessék? – kérdezte. – Mit talált fel?

– Egy tolmácsprogramot – mondta Tom hadarósan, mert rögtön látta, hogy Eszter nem ájul el a meglepődéstől. Sőt talán nem is egészen érti, milyen fantasztikus titok elárulásával bizonyítja a szerelmét