SZOLNOKI KATA

TÜKRÖZŐDÉSEK
FEHÉR FÉNYBEN

Könyv Guru

Budapest, 2025

Anka, az unatkozó, középkorú nő azt gondolja, hogy már semmi izgalmas nem történik vele az életben. Máté, a fiatal színész élete egyik legnagyobb tragédiáját éli meg, mely a karrierjét is veszélyeztetheti.

Anka elkíséri ezen az utazáson, egy fizikai és szellemi utazáson, mely megmentheti Máté életét és karrierjét.

Ki ment meg kit végül? Ekörül forog a történet.

Az olvasó szembesül a sokunk életébe visszatérő kérdésekkel: Ki dönti el, hogy elég jók vagyunk-e? Feláldozzuk-e a biztos, de izgalommentes házasságunkat egy bizonytalan kimenetelű románcért?

TARTALOMJEGYZÉK

Máté 01. | Anka 02. | Máté 03. | Balázs 04. | Máté 05. | Anka 06. | Máté 07. | Anka 08. | Máté 09. | Bártfay Anna 10. | Máté 11. | Anka 12. | Máté 13. | Anka 14. | Máté 15. | Kate 16. | Anka 17. | Horváthné Mária 18. | Andor 19. | Natalie 20. | Anka 21. | Máté 22. | Balázs 23. | Anka 24. | Máté 25. | Anka 26. | Julie 27. | Balázs 28. | Andor 29. | Máté 30. | Anka 31. | Máté 32. | Norma 33. | Andor 34. | Natalie 35. | Horváthné Mária 36. | Anka 37. | Máté 38. | Dr. Richard Wolf 39. | Andor 40. | Anka 41. | Máté 42. | Natalie 43. | Máté 44. | Anka 45. | Máté 46. | Anka 47. | Máté 48. | Anka 49. | Julie 50. | Máté 51. | Anka 52. | Horváthné Mária 53. | Anka 54. | Máté 55. | Anka 56. | Máté 57. | Anka 58. | Anka 59. | Anka’s iPhone 60. | Máté 61. | Andor 62. | Máté 63. | Almássy Nóra riporter 64. | Anka 65. | Máté 66. | Anka 67. | Andor 68. | Máté 69. | Andor 70. | Máté 71. | Fanni 72. | Máté 73.

MÁTÉ 01.

Sziasztok, Máté vagyok, és alkoholista. Nem, azért ez nem így van, de néha legurítunk egy-két sört a haverokkal. Szerencsére van néhány haver, és a hírnév ezt nem változtatta meg. Lehet, hogy azért, mert ők is híresek lettek – ha őszinte akarok magamhoz lenni, híresebbek, mint én. Legalábbis hamarabb kezdődött nekik a hírnév, és több nagyobb produkcióban is voltak, mint én. Korábban is szerepeltem színházban és néhány filmben, de aztán bejött ez a sorozat – kb. ez minden színész álma, mindenben. A szerep fantasztikus volt, nagyjából minden könnyen játszható karakter zanzásítva, egy olyan egységgé formálva, amely még nem ciki. Persze így, hogy minden klisé benne volt, valahogy szerethetővé is vált, és nagyjából másodperceken belül híres lettem. A színházban miattam van telt ház. Mindenki ezen röhög, mert – valljuk be – nem én vagyok Jávor Pál, de azért simogatja az egómat. A Csiky Budapest egyik legjelentősebb színháza. Azt sem teljesen értem, hogy hogy sikerült bekerülnöm. Mindenki ide akar jegyet szerezni. A darabok évekig futnak telt házzal. Szóval, ehhez már talán én is hozzá tudok járulni.

Persze azonnal lejöttem a közösségi hálóról – ijesztő volt, hogy mindenki velem akart kontaktálni, és úgy éreztem, kihasználnak. Ha nem azonnal válaszoltam valamire, rögtön jöttek a gusztustalan kommentek arról, hogy mekkora egy beképzelt fasz vagyok, közben meg… éppen próbáltam, vagy aludtam, vagy valami ilyesmi… Egyébként rengeteg gusztustalan kaland jön így is, ha magánemberből átmész közszereplőbe – ami azt jelenti, hogy egy-két helyen megjelenik a neved –, akkor mindenki azt érzi, hogy szabadon beleszólhat az életedbe, oszthatja az észt, tehet megjegyzést a külsődre… Egyrészt ez nem egy önbizalomtréning, másrészt meg totális időpazarlás, úgyhogy már nem mások előtt élem az életem… és ez jó így.

Ahogy ültem a konyhában, csak a bátyám – a két élő rokonom egyike – volt mellettem. A nagyival cseteltünk, Nagyon büszke voltam rá, hogy korábban megtanítottuk facetime-olni, de ez most nem volt egy boldog alkalom.

Hónapok óta fájt a fejem és voltak látászavaraim. Eleinte azt hittem, kimerültem: a sorozat forgatása, a színház, néhány reklámfilm, egy kis promózás… szóval, nagyon keveset tudtam igazából pihenni. Látászavarok – legalábbis ezt írta egy orvos az egyik leletemre. Aztán elküldtek különböző vizsgálatokra, én meg letöltöttem az eredményeket.

Mióta az interneten minden orvosi lelet elérhető és azonnal megtekinthető, azóta sokkal könnyebb elkeseríteni magunkat, mintha éveket várnánk egy eredményre. Most itt, szűk családomban próbálom felfogni, hogy meg fogok vakulni – heteken, hónapokon, napokon belül? Gondoltam, írnak valamit a fejfájásaimra, Algopyrint… Tényleg jó ez az online rendszer, csak pont azt nem teszi lehetővé, hogy az orvos ott, a helyszínen elmagyarázza, hogy hogyan kell érteni azt a leletet, amit letöltesz… de már mindegy.

Azt gondoltam, hogy a fáradtság okozza a fejfájásokat és az elhomályosuló látást, de nem. Mindegy, már nem volt visszaút. Mikor elolvastam az eredményt, a nagyi persze sírt, én pánikoltam, Balázs meg csak ült, és nem tudott mit mondani. Nem is tudsz mit mondani az öcsédnek, ha az éppen megvakul.

ANKA 02.

…Jó, hát néha én is unom magamat. Ebben semmi bonyolult nincs, unalmas is vagyok. Szerintem teljesen elfogadható, hogy elegünk legyen a bennünket körülvevő valóságból, hogy ha olyan, mint a miénk – a legtöbb ember unalmas, a problémáival, a kríziseivel együtt. Leltározzunk akkor: nem a trendi Arbaton lakom egy palotában, hanem Budapest egyik nem túl elit kerületében, egy átlagos lakásban. Budapest egyébként egy csodálatos város lenne, és nagyon érdekes, hogy milyen régre visszanyúlnak, mondjuk, bizonyos kerületekben a kurválkodás gyökerei. Ugyanis, ahogy egyszer egy művészettörténész előadásában hallottam, mikor Mária Terézia betelepítette Bécsből a prostikat Budapestre, a mai nyolcadik kerület területén talált nekik helyet. Tulajdonképpen nem is kurvák, hanem hagyományőrzők…

Persze, ezt kevesen tudjuk. Mint ahogyan azt is, hogy a változás örök. A rossz hírű „nyóckerben” van a legtöbb egyetem, és hihetetlen fejlődésen ment keresztül az elmúlt pár évtizedben.

Mindegy, én szeretem a nyóckert, érdekes keveredése a jelennek és a múltnak, a kisstílű bűnözésnek és a feltörekvő fiatalságnak. Vannak itt mindenféle házak, utcák, virágok, terek, templomok, kocsik… egy színes, élő helye a városnak, sokkal több élettel, mint – mondjuk – a Rózsadomb.

Visszatérve magamhoz… nem harmincéves szépség vagyok, hanem a negyven is túl lévő nő – túlsúllyal, ráncokkal stb. Talán mostanra sikerült annyira elfogadnom magamat, hogy soha nem leszek modell… hacsak nem plus size. Bár ők is szépek, én meg nem tartom magam annak. Jó, nem vagyok extrém kövér, csak, amikor az utcán végigmegyek, nem utánam fütyülnek a pasik… Az a rengeteg diéta, amelyen túl vagyok, mindig csak hagyott rajtam néhány kilót, nem túl sokat, csak annyit, hogy… na mindegy.

Annyi igaz, hogy a férjemmel élek, aki pedig nem fontos hivatalnok, hanem éppen itthon éli az életét, mert előző állásából elbocsátották. Ebből következően minden alkalommal, ha hazajövök, egy újabb vízszintes felületet találok teljesen telerakva haszontalan dolgokkal. Igen, egy kicsit rendmániás vagyok. Márpedig az én rendmániám és a férjem gyűjtögetése rossz kombó. Most folyamatában látom a vízszintes felületek megtelését, mivel éppen itthon vagyok, mert nyár van. A világ legunalmasabb, legkielégítőbb, legszuperebb, legszörnyűbb állása az enyém: tanár vagyok. Egy szakképzőben is, és a felsőoktatásban is tanítok – úgy teszek, mintha értenék hozzá, de ez is unalmas. Tanárnak lenni tulajdonképpen szörnyű. Ülök és gondolkodom, elemzem az álmaimat, és nem értem… azért megyünk tanárnak, mert szeretünk egy tantárgyat, és megtanuljuk magas, egyetemi szinten. Aztán életünk végéig azon bosszankodunk, hogy a kölykök alapszinten sem tudják vagy akarják elsajátítani… A tanítás már régen nem a tudás, illetve az ismeret átadásáról szól, hanem az adminisztrációról. Néhány elkötelezett – mint én – próbál nevelni, szeretgetni, de nem könnyű. Nagyon hálás feladat ugyanakkor… ha már nem lett saját gyerekem, ott vannak nekem az osztályomban levők.

Mindegy, most nyár van. Egyedül vagyok, mint Margarita. A férjem elutazott, és jobban unom az életemet, mint bármit. Időm éppen lenne utazni, de pénzem, az nincs. A tanárnő izgalmas nyara a tanagyag áttekintésével, az ablakok lemosásával és igen… a történetekkel telik. Keressük a saját hőseinket, én is azt teszem. Találok valami érdekes filmet, sorozatot, és tovább él a fejemben a történet. Rajongó típus vagyok – még így, 50-hez közel is. Meglátok valakit egy filmben vagy sorozatban, és elindul a fejemben egy történet. Most – itt, az erkélyemen napozva, kezemben a kedvenc könyvemmel – egy új történet kezdődik el bennem. Egy mostanában látott sorozat inspirálja, szedegetem össze a véres kezű diktátorral szembehelyezkedő hős figuráját játszó fiatal színészről szóló információmorzsákat. Nincs sok. Nem a közösségi médiában éli az életét. Mindössze néhány interjú, adatok. Felkelti a kíváncsiságomat, nézelődöm tovább. Aztán, míg bekenem a lábamat naptejjel, azon gondolkodom, minek. Nyilván nem lenne erre szükség, ha a valóság kielégítene. De nem… Kell a menekülés, kell a cukorbonbon. Hogy miért is?

A házasságom nem rossz – csak nem jó. Igazából elmúltak az érzelmek, ami maradt, az a „mit keres ez itt?” kérdésből fakadó, valamiféle ködös bosszankodás. Sosem értem, hogy a férjem miért nem költözik el. A barátaim sem értik. Nem jó neki, nem jó nekem, és mégis… mindegy, az egészben az volt a jó, hogy találtam egy bombabiztos sorozatot. A Hős ment a Netflixen, érdekes volt, utópia, cuki pasival. Nekem meg hiányzik a kaland az életemből. Talán ezekért szeretem a jó történeteket. Mindig végiggondolom, hogy mit tennék én, milyen típusú hősnő lennék, hogyan reagálnék az adott helyzetben. De mindig visszazuhanok a realitásba, hogy nem vagyok hős. Egy unalmas ember vagyok. Egy tanár.

A fantáziámban soha nem öregedő, túlsúlyos pedagógus vagyok, és mindig próbálok valami realista találkozást összefantáziálni… aztán visszatérek a lakótelepi lakásomhoz és a tükörhöz… lehet, hogy a diákjaim rajonganak értem, és a kollégáim szeretnek, de hogy nem vagyok egy hollywoodi sztár barátnőjének való, az nagyjából holtbiztos.

Tehát milyen ő? Fiatal, karizmatikus. Egy hős. Tényleg. Nem a klasszikus jóképű, de van valami benne… ugyanaz a csillagjegyünk. Mindketten Bikák vagyunk – nem mintha ez jelentene valamit, hiszen nem vagyok Bika típus egyáltalán. Bár néha kedvem lenne fejjel nekirohanni valamelyik kedvenc diákomnak… Szóval, ülök a minimalista, tökéletes lakásom közepén, mint egy pókocska, és fantáziálgatok, de közben – ha őszinte akarok lenni – halálra vagyok rémülve ettől az élet nevű izétől. Mi van, ha tényleg ennyi?

Attól félek, hogy ez a legjobb, ami történhet. Végül is van állásom, van lakásom, nincsen adósságom. Jobban állok, mint a magyar lakosság jelentős része. És persze, nincsen senkim, akire költenem kellene, csak magamra. Levontam a következtetést, hogy gyerek nélkül, adósság nélkül egészen kicsiből is fenn lehet tartani az életet. Van néhány barátom. Eljárok szórakozni. Publikálni kezdtem. De ez mind semmi. Látom a felső tízezer életét, és nem vágyom rá. Mindenki hollywoodi partikról álmodozik, meg a saját fontosságáról. Én csak a lehetőségről, hogy ott legyek, találkozzak olyan emberekkel, akikkel egyébként nem tudnék. Nem tudom, miért. Igazából fogalmam sincs, hogy mit mondanék. Talán csak szeretném őket meggyőzni arról, hogy nem vagyok értéktelen.

Igazából, ha a családodnak fontos vagy, az kielégít minden szükségletet. Ha nincs családod, nem vagy fontos. Ez ilyen egyszerű.

Tele van minden azokkal a gonosznak tartott nőkkel, akik nem szülnek gyereket. Azokról nem esik szó, akik végigcsinálják a lombik-hormonkezelését, a megaláztatást, és mégsem fogannak meg. Ez valahogy el van hallgatva. Mindegy. Jó dolog sétálni a tóparton a parkban, csak nincs kinek megmutatnom. Nem tudok törődni senkivel. Egy elöregedett család utolsó leszármazottja vagyok, majdnem ötven évesen még mindig a gyerek. Az életnek az az értelme, hogy a szerzett tudást, ismeretet átadd valakinek. Mikor gyereked lesz, kapsz egy lehetőséget az újrakezdésre. Hogy hogyan élsz vele, hogy vajon egy sikeres, boldog embert nevelsz-e, vagy egy szerencsétlent, az jó esetben is a csillagok együttállásán múlik. Nem tudom, hogy mi a jó szülő definíciója. Nem számít, már soha nem is fogom megtudni. Lehet, hogy keresnem kéne egy jó pszichológust…

Mindegy, most itthon vagyok, és nincs semmi dolgom. Ülök az erkélyen, még megmaradtak a tavasszal ültetett virágaim, iszom a kávémat, és arra várok, hogy bárcsak történne valami…

„azon a napon Margarita déltájban ébredt föl hálószobájában, amelynek erkélykiugrója a palotácska tornyát alkotta. Felébredéskor nem sírta el magát, mint oly gyakran, mert azzal az előérzettel ébredt, hogy aznap végre történik valami. Mikor ez a sejtelem feltámadt benne, azonnal melengetni, táplálni kezdte lelkében, nehogy elszálljon. – Hiszem, igen, hiszem, hogy ma történik valami! – suttogta ünnepélyesen. – Nem lehet, hogyne történjék: elvégre is miért kellene nekem életem végéig gyötrődnöm? Igaz, hazudtam, megcsaltam a férjemet, titkos életet éltem az emberek háta mögött, de ezért nem járhat ilyen kegyetlen büntetés… Valaminek történnie kell: olyan nincs, hogy a szenvedés örökké tartson. És az álmom jóslat volt, ezért tűzbe teszem a kezem…”[1]

[1] Bulgakov: A Mester és Margarita. Európa Könyvkiadó, Budapest, 1999. Fordította Szőllőssy Klára. A továbbiakban a másként nem jelölt idézetek mind ebből a csodálatos könyvből származnak.

MÁTÉ 03.

…most az éjszakai alvás sem segített. Alig mertem lehunyni a szemem, mert mi van, ha már nem látok, amikor kinyitom? Na mindegy, mikor végre eljutottam a dokihoz, ő sem tudott semmi jót mondani. Talán néhány hét, aztán semmi. Vakság. Szokjon hozzá. Magyarországon erre nincs megfelelő műtéti eljárás. Hogy az égbe lehetnék híres színész, aki önmegvalósít, meghódítja Hollywoodot, úgy, hogy nem látok? Mondtam már, hogy a Netflix-sorozatomat majdnem mindenhol játszották a világon? A Netflix egy csoda… Na most, ezt az egészet cseszhetem, ha megvakulok. Nagyon bíztam benne, hogy befutok. Nem sokan tudják ezt megtenni egy kicsi, közép-európai országból, még akkor sem, ha fiatalok, és viszonylag jól néznek ki.

Az, hogy magas vagy, jó külsejű, és állítólag tehetséges is, nem segít, ha vak vagy, és nem érted a rendezői utasítást, mert nem látod a színpadot. MI A FASZT FOGOK CSINÁLNI? Itt ülök a konyhában, és nézem a jövő évi műsortervet. Két darabban vagyok főszereplő, egyikben a közellenség, a másikban mellékszereplő. Mindkettő jelentős. Ezenkívül meghívtak, hogy játsszak egy kísérleti drámában is. Egyik sem az a sima leülős és felolvasós darab… mind komplex díszlettel, sok mozgással. Nagy kihívások a karrieremben, de látás nélkül lehetetlen. Ha nem tájékoztatom az igazgatót, baromi dühös lesz rám, és ráadásul teljes joggal. Merthogy most kéne keresnie valaki mást helyettem. Nem tudom, mit csináljak.

Faszom… Messenger-hívás. Még azt sem látom, ki a hívó. Néha elhomályosul a látásom, néha egész jó. Azt mondták, hogy egyre gyakrabban elhomályosul majd, vagy egyszerűen egyszer csak tényleg egyáltalán nem látok. A nagyi az.

– Kisfiam, eladtam nagyapád kocsiját, meg a telket. Tudok adni neked eleget, hogy elutazz egy New York-i klinikára, és megoperáltasd a szemed.

– De nagyi – kezdem –, azt sem tudom, hogy meg lehet-e műteni.

– Hát persze, hogy meg lehet – vág közbe. – Elküldtem a leleteidet az egyik legjobb klinikára New Yorkban, és elvállaltak. Tudod, zavart, amit az orvos mondott, hogy Magyarországon nincs erre műtéti eljárás. Utánanéztem, hogy hol van, és persze, az USA-ban van. Ha mindent eladok, ami nagyapádtól rám maradt, elég pénzed lesz az egészre.

Fura ez, lehetsz elismert színész, színházban, pár filmben, de gazdag nem leszel. A csilliárdos hollywoodi gázsi Amerikában marad. Egy kisebb elsőfilmes rendező úgyis csak a mama zsebpénzéből spórolja össze a gázsidat. Szóval, nem vagyok gazdag.

– Nagyi… – kezdem, torkomat köszörülve, mert halál ciki, ha az ember sír a nagyanyja előtt. Megjelenik előttem – 85 éves, törékeny kis asszony. Vezérigazgató volt, az első az országban nőként, és nem ismert lehetetlent. Most meg kész arra, hogy a drága férje – a nagyapám – dolgait eladja amiket olyan régen tartogat – miattam. Nem fogadhatom el, nem akarom elfogadni, de nem akarok megvakulni sem…

– Nemsokára átmegy a testvéred – olyan fura, csak ő hívja Balázst testvéremnek –, és megbeszélhetitek a részleteket.

– De nagyi… – kezdeném.

– Nincs de! – vág közbe. – Semmi nem fontosabb, mint hogy elutazz.

Kicsivel ezután átjön Balázs. Semmi nem történik, ülünk a konyhaasztalnál a sötétben, és nem beszélgetünk. A csend fájdalmas. Ez életemben az első alkalom, amikor marhára nem vagyok biztos benne, hogy minden rendben lesz.

Ő sem tudja, hogy mit mondjon. Hallom a sötétben a sörösdoboz nyílását. Hallom, de nem látom. A szürkület rosszabb. Akkor látok a legkevésbé. Aztán még egy szisszenés. A hideg sörösdoboz jó érzés – görgetem a homlokomon, és nem érdekel, hogy kifolyik a sör. Felnyalom.

– Undorító vagy – nevet a testvérem, de nincs sok öröm benne.

– Nagyi eladta – kezdem.

– Hallottam – mondja. Ülünk tovább a sötétben. Az abszurd drámákat pörgetem a fejemben, amelyeket már játszottam, és ehhez hasonlítanak. Talán Beckett.

– Megvettem a jegyeket – folytatja –, de nem mehetek veled. – Hallom a hangján, hogy nehéz neki, keresi a szavakat, és az egész egyre kínosabbá kezd válni.

– Megígértem Julie-nek – nyökögi. Hát persze, Julie. A tökéletes ausztrál menyasszony, aki idejött tanulni Magyarországra, mert tetszett neki Makovecz építészete. Én meg azt sem tudom, ki az a Makovecz. Na jó, ez így nem igaz. Mindegy. Egymásba szerettek egy projekt alatt.

– Nem baj – mondom, de igazából most vesztettem el az összes maradék reményt. A bátyám megnősül – kifogta Amerikát –, vagy hogy pontosabbak legyünk, Ausztráliát. Már marha régen tervezik ezt az utat. Megvan a vízum, a jegyek stb. Julie apja, akit mindig csak „atyám”-ként emlegetnek, és munkamániás, már betervezte a látogatást a munkarendjébe. Hogy is rúghatná fel ezt az egészet egy kis vakság?

– Kitalálunk valamit – kezdi. – Már…

– Jaj, hagyd már! – vágok közbe. – Megoldom. Menj, és ismerkedj meg anyósékkal! – Hallom, hogy feláll és kisétál. Nem kell messzire mennie, minigarzonban élek, ami fura egy ekkora pasitól, mint én. Látom a tartásán – a kontúrokat még látom –, hogy szomorú, csalódott, és segíteni akar, de menni is szeretne. Hát hagyom. Ki vagyok én, hogy a boldogságát akadályozzam? Ez nem az ő harca. Körülnézek a konyhában, persze tudom, hogy mi hol van, egy egészen picike lakás még kisebb konyhája, két szék, egy lehajtható asztal, konyhaszekrény, hűtő, mikró. Minden magasra téve, merthogy felérem. A belmagasság meg nagy, miért ne használjuk ki? Nem vagyok a világ legjobb szakácsa, de bármilyen erre járó pizzát be tudok dobni a mikróba megmelegíteni. A konyha – ahogy az egész lakás is – az én életstílusomhoz van formálva. Az alapterület nem nagy – egy minigarzon nem is lehet az –, a ház maga több mint 100 éves, amit valami csoda folytán érintetlenül hagyott az első és a második világháború is, 56-ban sem lőtték, és még a modernizációval szemben is fennmaradt. A városnak ebben a részében simán le lehetne forgatni egy Monarchia korabeli filmet, és ha szerepelnék benne, még lakókocsi se kéne. Csak lesétálnék. Már, ha lenne ilyen film – és nem vakulnék meg. A háló-nappalit egy üvegfal választja el a konyhától. Julie csinálta, belsőépítésznek készült, és volt egy elképzelése arról, hogy egy fiatal színész lakásának hogy kéne kinéznie… hát, az eredmény funkcionális és minimalista. Átjárja a fény mindkét oldalról, beépített szekrények – magasan, mert felérem, alatta franciaágy, egy másik sarokban egy kisebb kanapé is elfért. Minden világos, nyersfa bútor, sok tükör, mert az tágítja a teret. Teljesen rendben van. A kedvenc helyem mégiscsak a konyha maradt. Még az sem zavar, hogy a székek rettenet kényelmetlenek. Bekapcsolom a laptopom, és megnyitom a jövő évi programot. Mind nagyszerű darab. Lehetek Eliza Doolittle fiatal férje. Ez, mondjuk, nem nagy durranás, de látványos. A rendező mindig óriási, nagyon látványos díszlettel, korabeli jelmezzel dolgozik. A My Fair Lady meg jó választás, mert jönnek a sznobok is, a zenés darabot kedvelők is, meg a nyugdíjasklubok is. Évekre garantált a telt ház.

Játszhatom Mozartot az Amadeusban (igaz, hogy főhősnek van írva, de igazából egy első osztályú geci, aki a maga zseniális módján nem szégyelli, hogy zseni, hanem büszke rá). Pedig abban a világban még a szerénység volt a nyerő, meg az alázat. Mindegy, a darab szerint Mozart nem volt alázatos. Tökéletes tudatában volt a zsenialitásának… Nem is értem, hogy miért mondom rá, hogy geci. Ha én lennék olyan zseniális, én is kijelenteném…

Aztán én játszanám a főszerepet a Virágot Algernonnak adaptációjában. Mármint nem Algernont, hanem Charlie-t. Algernon egy egér. Én meg egy retardált, akit megműtenek, és zseni lesz, aztán meg megint retardált. Retardáltabb, mint volt. Aztán lehetek Raszkolnyikov a Bűn és bűnhődésben, modern adaptáció, orosz rendezővel, kísérleti. Csupa olyan szerep, amiért mindenki ölne. Nincs már szerepálmom, valahogy már mindent eljátszottam. 32 éves vagyok, túl minden jelentősebb Shakespeare-en – Hamlet, Romeo, már minden megvolt. Az összes haszna annak, hogy magas vagyok…

Szóval, izgalmas. Kivéve, hogy nem tudom megcsinálni, mert nem fogok látni, nem tudom megtanulni a mozgásokat, nem tudom megtanulni a szöveget etc.

Megcsörren a telefonom. Balázs neve van a kijelzőn. Nem érdekel, nem veszem fel. Miért is kéne? Szerintem nem tud hozzátenni az eddigiekhez. Nem akarom, hogy bűntudata legyen, de nem tudom megoldani a lelkiismereti kérdését. Nincs mit mondanunk. Aztán átkapcsol rögzítőre.

– Szia! – kezdi. – Feltettem egy hirdetést a Face-re, hogy találjunk valakit, aki elkísér az USA-ba.

Felhördülök. Ez azért abszurd… Mármint, ez az egész nevetséges… OK, meg fogok vakulni, és meg kell műteni azt a daganatot, amely azon az idegen nőtt, amely a retináról az agynak továbbítja az információt – vagy valami ilyesmi, nem egészen olyan, amit egy Algopyrin helyrehozna… Abban bíztam, hogy megkérhetek egy barátot, de aztán arcon vág a helyzet brutalitása. Ki az, akit ekkora gondnak kitehetek? És melyik barátom előtt akarnék ennyire tehetetlennek, ennyire meztelennek tűnni? Lelkileg, fizikailag, átvitt értelemben, bármi? De egy vadidegen? OK, nincs most barátnőm, és olyan hozzátartozóm sincs, aki el tudna kísérni… valahogy frusztráló, hogy a két élő rokonom egyike sem tud velem jönni életem egyik legfontosabb útjára… de egy vadidegen??? Ez képtelenség! Megnézem a jegyeket. Az egyik Papp Máté névre szól. A másik nyitott jegy. Nem mellesleg, rohadt drága… Na, inkább lefekszem… Sötét van, sötét lesz az életemben is hamarosan, jobb, ha hozzászokom. Tulajdonképpen nagyon régen történt, hogy nem történt semmi. Régen voltam úgy itthon, hogy nem csináltam semmit. Az itthonom a hátország, a tisztálkodásnak, a szexnek, az alvásnak. Most egyik sem történik. Csak vagyok. Csak fekszem az ágyamon, nem tanulok szerepet, nincsenek még szövegkönyvek. Csak a műsorterv van, meg a kezdődő nyári szünet. Felkúszik a gyomromba valami kényelmetlen érzés. A félelem, az aggodalom, amivel képtelen vagyok megbirkózni. Még egyszer végigpörgetem a telefonomat. Nincs kivel megosztani a problémámat. Kurvaélet.

BALÁZS 04.

Kapar a torkom, miközben vezetek haza. Cserben hagytam az öcsémet. Erre nincs más szó. A nagyival is most tettem le a telefont, ő is úgy gondolja. Mindegy, hónapok óta megvannak már a jegyek, utazunk Ausztráliába. A menyasszonyom ausztrál, most fogok a családjával megismerkedni. Már nagyon várom, és már rettenet régen le van szervezve.

Persze, akkor még nem gondoltuk, hogy Mátéval ilyen komoly baj lesz. Néhány évvel idősebb vagyok, mint ő, más emlékeim vannak a szüleinkről. Bennem jobban megragadtak anya szavai, hogy „kisfiam, mindig kell, hogy hagyj valamit a vészhelyzetre: pénzt, időt, energiát” – akkor mondta, mikor nem volt pénzem elvinni egy lányt moziba, mert elköltöttem a zsebpénzem hülyeségekre. Anikó – sosem felejtem el a nevét – meg igent mondott. Előtte sokáig nem volt hajlandó velem randizni – azt sem értem, hogy akkor miért. A mai eszemmel arra gondolok, hogy velem akarta szívatni az akkori pasiját, vagy unatkozott azon a szombaton… Mindegy, anya nem adott egy vasat sem. Igaza volt. Máté adott kölcsön a spórolt pénzéből – elég magas kamatra. Utóbbit sose kapta meg… a pénzt visszaadtam. Akkor már nem éltek anyuék.

Ahogy akkor sem, amikor egy este, álmomban megígértem nekik, hogy vigyázok az öcsémre. Most úgy gondolom, hogy ezt az ígéretet szegem meg. A testvérem, vele kéne lennem. De kinek az életét kellene élnem? Vannak ezek a nagy kérdések, hogy milyen szinten kell felelned a családodért.

Fel kell adnom minden álmomat és tervemet, mert a családban történik valami katasztrófa?

Nem is katasztrófa, nem rákos, vagy ilyesmi. Semmi baj nem lenne, ha néhány héttel később kerülne sor a műtétre. Rövidre fogjuk Ausztráliát, aztán szépen hazajövök, elviszem Mátét New Yorkba. Akkor nem kell idegenre bízni az öcsémet. Valahogy minden meg fog oldódni.

Éjjel pittyen a telefonom. Sokszor. Julie morog valamit, aztán a másik oldalára fordul. A morgásából világosan ki lehet venni az „idiot” és a „mute” szavakat. Igaza van. Működnek a telefonok néma funkcióban is.

Reggel nézem az üzeneteket. Hát, ez szánalmas. Nem erre számítottam.

Az összes opportunista írni-olvasni nem tudó megélhetési bűnöző rástartolt az ajánlatomra, olyan összegeket kérve, hogy az lenyűgöző.

Aztán vannak a profik: ápolónők, gondozónők, még egy orvostanhallgató is. Gyakorlatilag vagy nincs elég pénz rájuk, vagy egyszerűen nem szeretnék belegondolni, hogy az öcsém közelébe engedjem őket. Julie áll a hátam mögött, és olvassa a leveleket.

– Kibaszottul lenyűgöző – foglalja össze az eredményt, majd elmegy zuhanyozni. Igen, Julie mindig megragadja a lényeget.

Tényleg lenyűgöző a magyar társadalom opportunizmusa, főleg azoké, akik nem mellesleg semmihez sem értenek. Az a remény, hogy az interneten találjak segítőt, aki elviszi az öcsémet a műtétjére, szétfoszlani látszik.

Nem baj, akkor majd hamar visszajövök, és megyek vele én. Elvégre a család a legfontosabb.

Közben belém villan: gyakorlatilag azért, hogy én jól érezzem magam Ausztráliában, meg menjek látnivalókat nézni, meg pancsolni az óceánban, az öcsémet két-három hét sötét pokolnak akarom kitenni… kipróbálom, hogy becsukott szemmel menjek el a mosdóba. Persze, nekimegyek pár dolognak, és csak csendben merek átkozódni, hogy Julie ne hallja. A WC-t már nem merem csukott szemmel megkockáztatni. Igaz, hogy Julie kb. fele az én súlyomnak, de akaratosságban a duplája is lehet… egy filigrán energiabomba. Na, mindegy. Ezt akarom elvenni az öcsémtől… hosszú hetekre… hogy kinyithassa a szemét, és lásson…

Rögtön belém mar, hogy szar testvér vagyok. Meg az is, hogy legalább egy fél éve tervezzük ezt az utazást. El fogom venni Julie-t feleségül. Ez önmagában nagy dolog, mert egy csomó konzuli engedély meg minden kell ahhoz, hogy egy európai és egy ausztrál összeházasodhasson. Maga az odajutás több mint 20 óra, nem is beszélve arról, hogy minden építkezésem csúszik, mindent le kell állítani arra az időre… ütemezni kell… szakikat átcsoportosítani… kb. fél éve rémálom az életem. Akkor is… az öcsém megvakul…

Miközben magamra csukom a panellakás ajtaját, azon filozofálok, hogy mi kinek a felelőssége. Nem kellett volna az öcsémnek találnia már valakit, akivel egymásra tudják bízni az életüket?

Harmincéves. Vajon a párválasztás nem mindenkinek a saját felelőssége? Vagy csak mentegetem magamat?

Mindegy, el sem tudom képzelni, hogy az én hiperaktív öcsém min mehet keresztül, úgy, hogy ül egyedül a sötétben, és semmit nem csinál.

A haverjaival sem lóg együtt. Egyszerűen csak otthon van, és nem történik semmi. A kaja megy – dobozban, valami könnyen ehető cucc, de kb. ennyi a napi interakciója.

Nem értem, hogy hol vannak ilyenkor a művész barátok, akikkel egyébként állandóan együtt lóg. Mehetnének hozzá, elkísérhetnék, vihetnének valami piát is, mittomén. Miért van az, hogy hirtelen ennyire megnőtt az én fontosságom?

Aztán villámcsapásként ér a felismerés – meg is vágom magam a borotvával. Csak mentegetem magam. Pusztán kifogásokat keresek.

Felelősségem van, és kész. Megígértem anyámnak. A halott anyámnak.

Már csak le kell meccselnem a menyasszonyommal.

Miközben öltözködöm – farmernadrág, védőcipő, póló –, megyek tovább a nagyszobába. Ez egy panel, itt nincs amerikai konyhás nappali. Itt nagyszoba van, meg kisszoba.

– Julie… – kezdem.

– Ne is gondolj ilyesmire! – mondja, miközben a szemét festi a nagyszobai tükör előtt.

– Mire? – kérdezem.

– Nem halasztjuk el az utat. Apa már fél éve leadta a helyettesítési kérelmet.

Belegondolok. Mi is körbehelyettesítjük egymást a kollégákkal. A férfikollégákkal. Mert nőnek nincs szava az építkezésen, nem hallgatnak rájuk a munkások. Itt, sajna, csak harminc feletti, erős, magas férfiak tudnak labdába rúgni, és rávenni a szakikat, hogy nem a „jóvanazúgy” meg az „ottcsesszemegajóédesannya” szellemében cselekedjenek, hanem a tervrajz szerint, a vevő kívánságát figyelembe véve, időre végezzenek. Ehhez néha egy kicsit ordítani kell. Belegondolok, hogy ha átraknám az utat, a kollégáknak is át kellene tenniük a nyaralásukat. Vagy még többet vállalni. Csóválom a fejem. Julie-nek igaza van. Nem tudjuk megoldani.

Még akkor is a megoldáson gondolkodom, mikor rávágom a kocsit a lábamra, és káromkodva besorolok a pesti forgalomba.

MÁTÉ 05.

Felébredek – kinyitom a szemem –, és semmi nem történik. Töksötét van. Bepánikolok. A WC-re sem találok ki.

Felülök – ez még megy –, megpróbálom kitapogatni a telefonom és kinyitni a képernyőt. Semmit nem látok, egyáltalán semmit. Tartom a telót, és nagyon óvatosan kimegyek a fürdőbe. Persze, átesek a cipőmön, nem kellett volna tegnap a lakás közepén hagyni, de ez most már tökmindegy. A WC után még mindig tartom a telefonomat, és úgy döntök, hogy keresek egy szomszédot. Ez egy öreg ház, nagyon meredek folyosókkal, ami most hihetetlenül fenyegetően hat rám fejben. A nem túl magas kovácsoltvas korlát kb. a csípőmig ér, a körfolyosó szélessége nincs egy méter, én meg amúgy is szédülős vagyok. Most, a nem látás a zuhanás képét tolja a nem működő retinámra. Közben meg arra sem emlékszem, mi van rajtam. Megfogom a kulcsomat – szerencsére mindig ugyanoda teszem, még egy katasztrófa nem hiányzik –, és kilépek az ajtón. A falnak fordulok, és ott tartom a kezem. Közben ellenőrzöm, egy póló van rajtam, és egy boxer – kínos, de ez van. Most ezen nem tudok segíteni. Lehettem volna már előrelátóbb, de mindegy, a színházban láttak már ennél többet is. Az egyik kezemben a telefonom, a másikban a kulcsom, és tapogatom a falat – bele sem akarok gondolni. A házban nem nagyon az én korosztályom lakik. Tele van idősekkel, begyöpösödöttekkel.

– Máté, minden rendben? – még sose örültem ennyire Arany mamának. A szomszédom, egy tipikus pesti úriasszony. Nem sokat tudok róla, próbáltam eddig elkerülni a beszélgetést vele. Egy dáma, elegánsan öltözve, kifestve, mindig. Szerintem itt lakik a ház felépítése óta, ami nem lehet több, mint száz éve. Na jó, annyi nincs, jó hetvenes a mama. És nem is kéne mamázni, még fejben sem, a mama szóval a kedves, otthonkás nagyi jut eszembe, nem ez a világi nagysasszony. A pesti dáááma – mondta a kb. kettővel ezelőtti barátnőm, akinek Aranyné szintén nem lopta a szívébe magát. Szóval, eddig nem mélyült el a viszonyunk. Most viszont ő ez egyetlen reményem.

– Hát, lehet, hogy furán hangzik – mondom –, de megvakultam tegnap éjjel, és kéne egy kis segítség. – Nem látok, de elképzelem magam előtt az úriasszony szomszédot, amint gyanakvóan néz engem, aztán egy meglepően erős kezet érzek a karomon. Elveszi a telefont is.

– Ez teljesen lemerült – mondja, majd visszairányít a lakásomba. Leültet a konyhaasztalnál, szekrényeket nyitogat. Nem sokkal később hallom a kávéfőzőt, majd egy kicsivel utána már a kávé illatát is érzem. Hála az égnek! A telefonomat is bedugja.

– Hallgatom – mondja egyszerűen, és én elmesélek mindent a daganatról, de semmi egyebet. Végighallgat, nem szól közbe.

– Véletlenül nem tudja a testvére telefonszámát fejből? – kérdezi végül.

Balázs majdnem azonnal érkezik. Bevisznek a kórházba, vicces, mert mentő visz, holott teljesen jól tudok járni. A kórházban vaknak nyilvánítanak. Csak néhány órát maradok benn. Maradhatnék, de nem látok, és mivel híresség vagyok, nagyon zavar, hogy megbámulhatnak. Nem látom, hogy ki néz rám, sajnálnak-e stb. Még mindig én vagyok a fiatal hős a Netflixről. Nem akarom, hogy arcon fotózzanak, aztán olyan képek kerüljenek ki rólam, amelyek felett semmi kontrollom nincs. Az emberek meg számítóak… és azt már megtanultam, hogy egy színésznek nincs joga a magánélethez.

Mindegy, Balázs és Arany mama intézkedésével történtek dolgok, amik egy picit elviselhetőbbé teszik az engem körülvevő poklot. Persze tisztában vagyok vele, hogy az idős nagyim is ezerrel dolgozik a háttérben, gyűjti, rendszerezi az információt, és tolja Balázsnak, hogy éppen mit tegyen. Nem gondolom, hogy a kissé bamba bátyám, aki eddig összesen annyit csinált, hogy a nagyi irányításából áttolta magát egy másik nő hatalma alá, majd csodát tesz, úgy hogy utat szervez, dolgozik, valami építkezést engedélyez, és adminisztrál. Na jó, csodálom a bátyám tudását, de nem annyira gyakorlatias gyerek, na.

…a gondozónő napi kétszer jön. Másodszor azért, hogy helyrehozza, amit napközben elszúrtam. A lakásom kicsi, főleg a 190 cm-hez, de hála az égnek, alulbútorozott, viszont így is nekimegyek mindennek. Szerencse, hogy nem látom a lábamat, kék-zöld foltok lehetnek rajta mindenhol. Mindenesetre, ez csak engem zavarna jelenleg, de engem sem különösebben. Majd helyrejön. A gondozónő – Anna – nem említi, pedig mindenre odafigyel.

A leleteimet még egyszer elküldtük az amerikai klinikára, a tesóm meg minden kütyüre mindent is installált, a laptopom is, meg a telefonom is vakbarát. Szörnyű az is, hogy van ilyen szó. Most már a telefonom megmondja, hogy ki hív, kitől jönnek az e-mailek, felolvassa stb. Az ujjlenyomatom és a hangom együtt nyitja a telefonomat, választ kapok, ha megkérdezem, hány óra. Nem kell feküdnöm a sötétben és azon tűnődnöm, hogy mikor jön már a gondozónő. Mert más nem nagyon történik. Tévém nincs, eddig terembe jártam, meg futottam, nem tudok itthon edzeni. Helyem sincs hozzá. A 24 négyzetméteren nem lehet egy profi konditerem. Szóval, nem edzek. Várom a gondozónőt – napi két-három rendszeres látogatóm egyikét.

Anna egyébként kedves, anyás, és tökéletesen közömbös. Nem mond ilyen faszságokat, hogy ne aggódjak, meg hogy minden rendben lesz, meg hogy semmi baj, sokkal rosszabbat is láttam már. Azt mondta az elején, hogy a napi dolgokra figyeljek, és abban tökéletesítsem magam. Tehát ezt csináljuk. Rendet tesz, kaját csinál, előkészít mindent. Meg is borotvál, és megmossa a hajamat. Fura, de működik. Nincsenek érzései, érzelmei, és hála az égnek, nem cseveg. De vigyáz arra, hogy minden kezemre essen. Ad arra is ötleteket, hogy mit csináljak. Hangoskönyveket hallgatok jobb híján – ez volt az ő egyik ötlete is –, vagy fekszem a sötétben.

Aztán ott van Gábor, a gyógytornász. Segít fitten maradni, egyensúlyt találni, és segít valamilyen hatodik érzéket is kifejleszteni. Neki van. Születése óta vak, kb. egyidősek vagyunk, úgy járt egyetemre, hogy vak volt, évfolyamelső lett, és ha nem lenne akkora ász, nagyon tudnám utálni. Sokat segít. Néha leülünk beszélgetni, már kimentem vele az erkélyre – egyedül nem merészkedem ki, mióta megvakultam – a hatodik emeleten lakom! –, és mindenről lehet vele beszélni. Nem tudom, hogy könnyebb-e úgy, hogy valaki már látott, és úgy vakul meg, és tudja, hogy mit hagyott ki, vagy egyszerűbb az élet, ha nem is érted, hogy miről beszélnek körülötted. Szerencsére nincsenek tabuk, Gáborral mindent meg lehet beszélni, a színeket is, a művészetet is. A szobrokat szereti. Moziba is jár. Színházba is. Engem is látott már színpadon – illetve a jó szó nem a látott, hanem hogy hallott. Azt is mondja, hogy a zajokból, a puffanásokból össze tudja rakni nagyjából, hogy mi történik a színpadon, vagy elmegy egy látó barátjával, az elmondja neki, és ő megnézi (bocsi, rossz szó) még egyszer, és akkor összeáll a történet.

– Remélem, sikerül a műtét, és minden rendbejön – mondja, míg isszuk kint az erkélyen a kávét.

– De ha nem, számíts arra, hogy el fogod felejteni a színeket. El szokták.

Olyan zsigeri fájdalom mar belém, hogy majdnem elsírom magam. Hogy lehet a színeket is elfelejteni? Mit tud még elvenni tőlem ez a rohadt élet????

Gábor megérzi a fájdalmam, és a vállamra teszi a kezét:

– Ne aggódd túl! Minden rendben lesz, látni fogsz. Addig meg már csak pár hét… – Neki legyen igaza. Jó lenne látni, hogy hogy néz ki – olyan magasnak gondolom, mint én vagyok, és olyan alkatúnak is. De tudni nem tudom – és ez baromira zavar. Olyan kérdéseket, hogy „figyimár, hogy hordod a hajad?” vagy „milyen színű a hajad?” az ember egyszerűen nem tesz fel, de rettenesen hiányzik a vizuális inger.

Az is, amit már ismerek. Sajnálom, hogy nem néztem meg jobban a lakásban a képet vagy mittudoménmit, mert félek attól, hogy örökre elfelejtem, hogy hogy nézett ki.

Nyári szünet van a színházban, és nem vállaltam nyárra munkát. Részben, mert mikor a nyári színházakat szervezték, Natalie-vel jártam, az orosz modellel. Fantasztikus volt. Nem volt valami beszédes, de a szex csodás volt, és nem mellesleg, számos nemzetközi magazin címlapjára is felkerültem, ami segített a karrieremben. Lehet, hogy a sorozathoz is ezért figyeltek fel rám. Lehetsz akármilyen nagyszerű művész (nem mintha én az lennék, de #nemvagyokolyanrossz 😉), ha csak színházban játszol, nem kap fel a média.

Erős a verseny, és Magyarországon nagyjából úgy lehetsz híres, ha hülyét csinálsz magadból a nagyközönség előtt. Mondjuk, elmész szenvedni valami távoli szigetre, ahol mindenféle undormányokat etetnek veled. Vagy beállsz valami álszerelmi tévéműsorba. Akkor már inkább az orosz szupermodell a címlapon. Natalie Rolova.

Szép volt, amíg tartott, de egyikünk sem hazudott érzelmeket. Nem is tudom, mit láttunk egymásban. Talán önmagunkat. Két felszínes embert, aki jól elvan együtt az ágyban.

…A szakítás egyszerű volt. Egyszer hazaértem, a cuccai eltűntek, a kulcsaim az asztalon. Letiltott, mert nem akart további kapcsolatot, és elköltözött Dubajba, egy sejkhez. Elképzelem, gyönyörű, karcsú, hosszú lábak, és semmi más nem jut róla eszembe. Szép volt a mosolya – tökéletes fogakkal, és a haja is tökéletes, barna, vállig érő, lágy hullámos volt. Nem tudom felidézni az arcát, és másra – például a kezeire – sem emlékszem. Emlékszem viszont Anna kezére – reggel megmosta a hajam. Kicsi keze van, kb. fele lehet az én tenyeremnek, de hihetetlenül erős ujjai vannak… Natalie esetében azt sem tudom felidézni, ahogy kimondja a nevem… csak a szex és a partik. Két jó külsejű, felszínes ember kapcsolata a magazinokban.… Valahogy ez szánalmas.

Fura, fogalmam sincs, hogy Anna milyen lehet. Nem tudom, hogy hány éves, hogy néz ki. Van fogalmam a magasságáról, de nálam mindenki alacsonyabb. Na jó, Natalie nem sokkal.:D Annával nem nagyon beszélgetünk. Jön, teszi a dolgát, és soha, de soha nem cseveg. Ettől féltem a legjobban. Meg attól, hogy felismer, vagy elkezd kutakodni nálam. De hála az égnek, nem teszi, és nem tudom elégszer megfogalmazni: hála az égnek, hogy nem mond hülyeségeket. Néha kérdezgetem, válaszol – egyszerűen, röviden. Nem merem megkérdezni, hogy tudj