A mű eredeti címe:

The Duke and I

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió

Copyright © 2000 by Julie Cotler Pottinger

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2010, 2020

Hungarian edition copyright © GABO Kiadó, 2010, 2020

Cover © Netflix 2020. Used with permission.

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-086-5

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Gyakran kérdezik tőlem, melyik könyvemet szeretem leginkább. Ezt a kérdést szinte lehetetlen megválaszolni. Minden könyvben mást kedvelek. Van, amelyikben egy karaktert, van, amelyikben egy jelenetet… minden könyvem másképp kedves számomra.

De elárulok egy kis titkot: A herceg és én mindig a kedvenceim közé tartozott. Új irányt mutatott az írásban. Nem vagyok biztos abban, mi és hogyan történt pontosan, de A herceg és én mélyebb és gazdagabb volt, mint bármi más. Egyben a Bridgerton-sorozat kezdetét is jelentette; ezt a sorozatot az olvasók annyira megszerették, hogy nem győzök csodálkozni; őszinte hálával és alázattal fogadom a sikert.

De az egész A herceg és én kötettel kezdődött. A főhős Simon, felnőtt férfi, aki megpróbál elmenekülni apja keserű örökségéből, és Daphne, aki azt az egyetlen dolgot akarja, amit Simon, mint hiszi, nem adhat meg neki. És persze megjelenik Lady Whistledown, az epés pletykarovatíró, akinek az egészről megvan a véleménye. (Lapozzanak csak bele bármelyik fejezet elejébe, és rögtön megértik, mire gondolok…)

Ha még egyetlen Bridgerton-könyvet sem olvasott, ez a legjobb kezdet. Remélem, tetszeni fog.

Őszinte üdvözlettel:

Danelle Harmonnak és Sabrina Jeffriesnek, akik nélkül nem tudtam volna időben megírni ezt a könyvet.

És Marthának, a Romance Journal munkatársának.

És Paulnak is, akkor is, ha az ötlete, hogy táncoljunk, egy helyben áll, miközben a kezemet fogja és nézi, hogy forgok.

Szerzői üzenet

A szerző e könyv eladásából származó jogdíjai egy részét a National Multiple Sclerosis Society kapja.

Hintázz még, Elizabeth!

Prológus

Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset, Clyvedon grófja születését nagy ünnepléssel fogadták. A templomi harangok órákig bongtak, folyt a pezsgő, vigasság volt a hatalmas házban, amit az újszülött majd otthonának nevez. Clyvedon falu apraja-nagyja abbahagyta a munkát, hogy részt vegyen az ifjú gróf apja elrendelte ünnepen és lakomán.

– Nem mindennapi kisded ez – mondta a pék a kovácsnak.

Mert Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset nem Earl Clyvedonként fogja leélni az életét. A grófság csak szokás-cím volt. Simon Arthur Henry Fitzranulph Basset, a kisded, akinek több neve volt, mint amennyire egy kisdednek valaha szüksége lehet, Anglia egyik leggazdagabb hercegsége örököséül született. Apja, Hastings kilencedik hercege éveket várt erre a pillanatra.

Ahogy ott állt felesége szobája előtt, karjában a síró csecsemővel, a herceg szíve büszkeségtől dagadt. Jóval elmúlt már negyvenéves, megélte, hogy barátai – hercegek és grófok – egyik örököst a másik után nemzik. Néhányuknak el kellett szenvedniük, hogy lányaik születtek, mielőtt drága fiút nemzettek volna, de végül mindegyiküknek sikerült biztosítani, hogy családjuk neve fennmaradjon, hogy vérük Anglia előkelőségének következő nemzedékében éljen tovább.

Hastings hercegnek azonban ez sokáig nem sikerült. Bár felesége házasságuk tizenöt éve alatt ötször is fogant, csak kétszer hordta ki a gyermeket, és mindkettő halva született. Az ötödik viselősség után, ami az ötödik hónap után súlyos, nagy vérveszteséggel járó vetéléssel végződött, az orvosok, mindenféle doktorok figyelmeztették a hercegi párt: abszolút ellenjavallt, hogy újabb gyermekkel próbálkozzanak. Az a hercegné életébe kerülhet. Túl törékeny, túl gyenge, és talán az is gond lehet, jegyezték meg halkan, hogy a szüléshez már öreg. A herceg kezdett hozzászokni a gondolathoz, hogy a Basset család kihal a hercegségből.

A hercegné azonban, Isten áldja meg érte, tudta, mi a szerepe az életben, és hat hónap lábadozás után kinyitotta a férje hálószobájába vezető oldalajtót, és a herceg ismét gyakorolhatta kedves kötelességét a cél érdekében, hogy fiú örököse szülessen.

Öt hónappal később a hercegné közölte a herceggel, hogy megfogant. A herceg igen lelkesen fogadta a hírt, majd intézkedéseket foganatosított annak érdekében, hogy semmi, abszolút semmi ne veszélyeztethesse ezt az áldott állapotot. A hercegnőnek szigorú ágynyugalmat rendeltek attól a pillanattól kezdve, hogy nyilvánvalóvá lett terhessége. Orvost rendeltek mellé, aki minden nap meglátogatta, és amikor a viselősség a félidejéhez ért, a herceg megkereste a legjobb londoni doktort, és fejedelmi javadalmazást ajánlott neki, hogy hagyja ott praxisát és ideiglenesen költözzék a Clyvedon-kastélyba.

A herceg ezúttal nem vállalhatott kockázatot. Fia fog születni, a hercegség a Basset család kezében marad.

A hercegné egy hónappal a rendes idő előtt tapasztalt fájásokat, mire párnákkal támasztották alá csípejét. A gravitáció segíthet odabent tartani a magzatot, magyarázta dr. Stubbs. A herceg ezt logikus érvelésnek találta, és amint az orvos nyugovóra tért, még egy párnát helyezett hitvese tompora alá, testét húszfokos szögben emelve meg. A hercegné pedig így maradt egy álló hónapig.

És végül elérkezett az igazság pillanata. A ház népe imádkozott a hercegért, aki oly nagyon akart örököst, és néhányan a hercegnéért is imádkoztak, aki vézna és törékeny lett a viselősségben, bár hasa szélesre kerekedett. Igyekeztek nem táplálni túlzott reményeket, hiszen a hercegné már megszült és eltemetett két gyermeket. És még ha sikerül is biztonságban megszülnie, lehet, hogy leány.

Ahogy a hercegné sikolyai egyre hangosabbak és gyakoribbak lettek, a herceg az orvos, a bábaasszony és a hercegné szobalánya tiltakozása ellenére bement a hálószobába. Csupa vér volt minden, de a herceg elhatározta, jelen akar lenni, amikor a gyermek neme kiderül.

Megjelent a fej, aztán a vállak. Mindenki előrehajolt, hogy lássa, amint a hercegné erőlködik és nyom, és aztán…

Aztán a herceg már tudta, hogy van Isten, és a Basset családra még mindig mosolyog. Egy percet adott a bábának, hogy megmosdassa a gyermeket, aztán karjába vette a pólyást és kivitte a nagy előcsarnokba bemutatni.

– Fiam van! – kiáltotta. – Tökéletes fiúgyermek!

És miközben a szolgák éljeneztek és sírtak a megkönnyebbüléstől, a herceg lenézett a kis grófra és azt mondta: – Tökéletes vagy! Basset vagy. Az enyém vagy!

A herceg ki akarta vinni a gyermeket, hogy mindenkinek megmutassa, végül egészséges fiúgyermeket nemzett, de még kissé hűvös volt az áprilisi levegő, így megengedte a bábának, hogy a csecsemőt visszavigye az anyja mellé. A herceg felült egyik drága lovára, és ellovagolt ünnepelni; jó sorsát kikiáltotta mindenkinek, aki meghallgatta.

Közben a hercegné, aki a szülés után is erősen vérzett, az öntudatlanságba siklott. Lassan elszivárgott tőle az élet.

A herceg meggyászolta feleségét. Igazán gyászolt. Nem szerette természetesen, ahogy a hercegné sem szerette őt, de a maguk furcsa, távolságtartó módján barátok voltak. A herceg nem várt többet a házasságtól, mint fiút, örököst, és ebben a vonatkozásban felesége példásan bizonyított. Elrendelte, hogy évszaktól függetlenül minden héten tegyenek friss virágot síremlékére; képmását a szalonból az előcsarnokba vitték, a lépcső fölé, díszhelyre akasztották.

Aztán a herceg nekilátott fia felnevelésének.

Az első évben persze nem sokat tehetett. A gyermek túl fiatal volt ahhoz, hogy a gazdálkodásra és a felelősségre tanítsák, így a herceg a kis Simont dajkája gondjaira bízta és Londonba ment, ahol élete úgy folytatódott, ahogy addig folyt, míg a szülőséggel nem volt megáldva, kivéve, hogy mindenkivel, a királlyal is megnézette azt a miniatúrát, amit a fiáról nem sokkal a születése után festetett.

A herceg időről időre felkereste Clyvedont, aztán Simon második születésnapján hazatért, hogy saját kezébe vegye a fiatalember oktatását. Pónilovat vettek, kiválasztottak egy kis puskát, amit később majd rókavadászatokon fog használni, és minden, ember által ismert tudományban tanítót fogadtak fel neki.

– Túl fiatal még az ilyesmire! – kiáltott fel Hopkins dajka.

– Badarság! – felelte Hastings leereszkedően. – Nyilván nem várom el tőle, hogy mindezeket hamar elsajátítsa, de a herceg nevelését elkezdeni soha sincs túl korán.

– Nem is herceg – dünnyögte a dajka.

– De az lesz. – Hastings hátat fordított neki és lekuporodott fia mellé, aki éppen aszimmetrikus várat épített építőkockákból a padlón. A herceg hónapok óta nem járt Clyvedonban, és örömmel látta, milyen szépen gyarapodott, milyen sokat nőtt a fia. Életerős, egészséges fiatal fiú volt, haja fényes gesztenyebarna, szeme kék.

– Mit építesz, fiam?

Simon mosolygott és a várra mutatott.

Hastings felnézett Hopkins dajkára.

– Nem beszél.

A dajka a fejét ingatta.

– Még nem, főméltóságú úr.

A herceg elkomorult.

– Kétéves. Nem kéne már beszélnie?

– Vannak gyerekek, akik később kezdenek el beszélni. Láthatóan okos, értelmes kisfiú.

– Persze, hogy értelmes. Hiszen Basset.

A dajka bólintott. Mindig bólintott, amikor a herceg a Basset család kiválóságáról beszélt.

– Lehet, hogy csak arról van szó, nincs mit mondania – szólt a dajka.

A herceget ez láthatóan nem győzte meg, de játék katonát adott Simonnak, megsimogatta a fejét és kiment, hogy megjárassa a Lord Worth-tól vásárolt új kancát.

Két évvel később azonban már nem volt ennyire bizakodó.

– Miért nem beszél? – mennydörgött.

– Nem tudom – felelte a dajka kezét tördelve.

– Mit csinált vele?

– Semmit, főméltóságú úr!

– Ha jól végezte volna a munkáját, akkor a fiam – mutatott a herceg dühösen Simon felé – már beszélne.

Simon, aki kis íróasztalánál az írást gyakorolta, érdeklődéssel követte a szóváltást.

– Az istenit, hiszen már négyéves! – üvöltött a herceg. – Már rég beszélnie kéne!

– Tud írni – mondta a dajka gyorsan. – Öt gyereket neveltem fel, és egyikük sem írt úgy, mint Simon.

– Ugyan, mi értelme annak, hogy írni tud, ha nem beszél? – Hastings tekintete szinte lángolt a dühtől, ahogy Simon felé fordult: – Szólalj már meg, az isten verjen meg!

Simon összerezzent, alsó ajka remegett.

– Főméltóságú herceg úr! – kiáltott fel a dajka. – Megijeszti a gyermeket!

Hastings megpördült, szembenézett vele.

– Lehet, hogy éppen megijesztésre van szüksége. Lehet, hogy egy jó adag fegyelmezés kell neki. Egy alapos elnáspángolás segíthet, hogy megtalálja a hangját!

A herceg felkapta az ezüstnyelű kefét, amivel a dajka Simon haját szokta fésülni, és elindult fia felé.

– Majd én megszólaltatlak, te ostoba kis…

– Ne!

A dajka a szívéhez kapott, lélegzete is elállt. A herceg kezéből kiesett a kefe. Először hallották Simon hangját.

– Mit mondtál? – suttogta a herceg; szeme könnybe lábadt.

Simon kis keze ökölbe szorult mellette, álla előreugrott, úgy szólt: – Ké-rem, n-n-n-n-n-n-…

A herceg elsápadt.

– Mit mondasz?

Simon újra nekirugaszkodott a mondatnak.

– N-n-n-n…

– Istenem! – szólt a herceg zihálva, rémülten. – Gyengeelméjű!

– Nem gyengeelméjű! – kiáltott a dajka, átölelve a gyermeket.

– Kérem, n-n-n-n-n-ne ü-ü-ssön m-m-m-eg – mondta Simon, és mély levegőt vett – en-gem!

Hastings herceg az ablak melletti székbe roskadt, fejét kezébe temette.

– Mit tettem, hogy ezt érdemlem? Mit követhettem el?

– Dicsérnie kéne a fiát! – bátorkodott tanácsot adni Hopkins dajka. – Négy évig várta, hogy megszólaljon, és…

– És kiderül, hogy idióta! – üvöltött Hastings. – Istenverte, átkozott kis idióta!

Simon sírva fakadt.

– A Hastings hercegség féleszűre száll! – nyöszörgött a herceg. – Annyi évig könyörögtem, hogy örökösöm legyen, és most minden romokban! Az unokatestvéremre kellett volna hagynom a hercegi címet! – Visszafordult szipogó, szemét törölgető fiához, aki megpróbált erősnek mutatkozni apja előtt. – Rá sem tudok nézni! – zihálta. – Látni sem bírom!

Azzal a herceg nagy léptekkel kivonult a szobából.

Hopkins dajka szorosan magához ölelte a kisfiút.

– Nem vagy idióta – suttogta hevesen. – Te vagy a legokosabb fiú, akit valaha ismertem. És ha valaki meg tud tanulni szépen beszélni, tudom, hogy te vagy az.

Simon zokogva simult bele az ölelésbe.

– Majd mi megmutatjuk neki – bizonygatta a dajka. – Visszavonja a szavát, ha addig élek is!

Hopkins dajka betartotta az ígéretét. Miközben Hastings herceg visszament Londonba és igyekezett azt a látszatot kelteni, mintha nem is lenne fia, ő minden éber pillanatát a gyermek mellett töltötte, hangokat formált neki, szótagokat; nagyon dicsérte, amikor valamit sikerült kimondania, biztatta, ha nem.

A fejlődés lassú volt, de Simon állapota határozottan javult; mire hatéves lett, a „n-n-n-n-n-n-n-ne” már „n-n-ne” lett, nyolcéves korára pedig teljes mondatokat is ki tudott mondani dadogás nélkül. Még mindig akadozva beszélt, ha izgatott volt, és a dajkának gyakran kellett figyelmeztetnie, hogy ha a szavakat helyesen, a hangokat sorban egymás után mondva akarja kiejteni, meg kell őriznie a nyugalmát és összpontosítania kell.

De Simon céltudatos volt, és Simon okos volt, és talán legfőképp igen makacs. Megtanulta, hogy minden mondat kimondása előtt levegőt vegyen, és gondolja át, mit akar kifejezni, mielőtt megpróbálná kimondani. Megfigyelte, hogyan működik ajka, nyelve, amikor valamit helyesen ejt, és hogyan, amikor nem.

És végül tizenegy éves korában odafordult Hopkins dajkához, várt egy pillanatot, összeszedte gondolatait és azt mondta: – Azt hiszem, ideje elmennünk apámhoz.

A herceg hét éve meg sem nézte a fiát. És nem válaszolt Simon egyetlen levelére sem. A gyermek akkor már vagy száz levelet írt apjának.

– Biztos vagy benne? – kérdezte a dajka.

Simon bólintott.

– Akkor jó. Szólok, hogy készítsék elő a kocsit. Holnap reggel indulunk Londonba.

Az utazás másfél napig tartott; késő délután volt, mire a kocsi begördült a Basset-ház elé. Simon csodálkozva nézte a forgalmas londoni utcát, miközben Hopkins dajka felfelé vezette a lépcsőn. Egyikük sem járt még a Basset-házban, és a dajka azon kívül, hogy kopogott az ajtón, nem tudta, mitévő legyen.

Az ajtó pár pillanat múlva kinyílt. Meglehetősen tekintélyes főkomornyik nézett le rájuk.

– A beszállítóktól a hátsó bejáratnál vesszük át az árut – közölte ridegen, és már csukta volna be az ajtót.

– Várjon! – szólt a dajka gyorsan, lábát az ajtónyílásba csúsztatva. – Nem vagyunk szolgák.

A főkomornyik megvetően nézte a dajka öltözetét.

– Illetve én igen, de ő nem – mondta, azzal megragadta Simon karját és maga elé tolta a gyermeket. – Ő Earl Clyvedon, és ön jobban tenné, ha tisztelettel bánna vele.

A főkomornyik álla leesett a csodálkozástól; sokszor pislogott, mielőtt megszólalt volna: – Tudomásom szerint Earl Clyvedon meghalt.

– Micsoda?! – sikoltott a dajka.

– Az biztos, hogy nem vagyok halott! – kiáltott fel egy tizenegy éves kisfiú jogos felháborodásával Simon.

A főkomornyik alaposan megnézte a gyermeket, és miután látta, hogy a Basset család jellegzetes vonásait hordozza, bekísérte őket a házba.

– Miért gondolta azt, hogy h-halott vagyok? – kérdezte Simon. Ha mérges volt, előjött a dadogása.

– Nem az én dolgom magyarázatot adni – felelte a főkomornyik.

– De igen! – riposztolt a dajka. – Nem mondhat ilyet egy kisgyermeknek anélkül, hogy magyarázatot ne adna.

A főkomornyik egy pillanatig nem szólt, aztán kimondta: – Őkegyelmessége az elmúlt évek során nem tett említést önről. Legutóbb arról értesültem, hogy fia született. Látszott rajta, elég kínos volt ezt mondania, ezért senki sem erőltette a beszélgetést. Mi, a szolgák ebből arra következtettünk, hogy ön meghalt.

Simon érezte, hogy állkapcsa megfeszül, torka összeszorul, görcsök rángatják.

– Ha így lett volna, nem gyászolt volna a herceg úr? – kérdezte a dajka. – Erre nem gondoltak? Hogy gondolhatták, hogy a fiú halott, ha az apja nem is gyászolta?

A főkomornyik vállat vont.

– Őkegyelmessége gyakran visel fekete ruhát. A gyász nem változtatott volna az öltözködésén.

– Ez vérlázító! – háborgott Hopkins dajka. – Kérem, azonnal vezessen minket hozzá!

Simon egy szót sem szólt. Nagyon erőlködött, hogy kordában tartsa érzelmeit. Muszáj volt. Nem beszélhet apjával, míg vére ily vadul száguld ereiben.

A főkomornyik bólintott.

– Odafent van. Rögtön értesítem, hogy megérkeztek.

A dajka izgatottan járkált fel-alá a teremben, magában beszélt, halkan, meglepően bő szókincse minden találó kifejezésével csúf szavakkal illetve őkegyelmességét. Simon a terem közepén maradt, keze ökölbe szorult, küszködött, mélyen, nyugtatón vette a levegőt.

Meg tudod tenni! – kiáltotta a lelke. – Meg tudod tenni. Képes vagy rá.

A dajka odafordult hozzá, látta, hogy megpróbál uralkodni indulatain.

– Igen, így – mondta gyorsan, azzal letérdelt, és kezébe fogta a fiú kezét. Mindenkinél jobban tudta, mi lenne, ha Simon azelőtt pillantaná meg apját, hogy megnyugodna. – Lélegezz mélyeket! És mindig gondold át, mit akarsz mondani, mielőtt megszólalsz. Ha uralkodni tudsz…

– Látom, még mindig ajnározza a gyereket – hallatszott a parancsoló hang az ajtóból.

Hopkins dajka rögtön felállt, és lassan megfordult. Gondolkodott, mit mondhatna, hogy tiszteletteljesen szólaljon meg, amivel csillapíthatná ezt a szörnyű helyzetet. De amikor a hercegre nézett, Simont látta benne és haragja újra fellángolt. A herceg külsőre éppen olyan, mint a fia, de nem viselkedett apaként vele.

– Uram, ön hitvány ember – közölte.

– Ön pedig, madame, ki van rúgva. – A dajka megtántorodott. – Senki nem beszélhet Hastings herceggel így! – üvöltött. – Senki!

– Még maga a király sem? – vetette közbe Simon gúnyosan.

Hastings megpördült; azt sem vette észre, hogy fia tisztán, dadogás nélkül beszélt.

– Te… – szólt halkan.

Simon kurtán bólintott. Sikerült kimondania egy mondatot, de rövid mondat volt, és nem akarta a szerencséjét ismét próbára tenni. Nem, amikor ennyire izgatott volt. Volt, hogy napokig egyetlen nyelvbotlása sem volt. De most…

Apja úgy nézett rá, mint egy kisgyerekre. Idióta kisgyerekre.

Nyelve hirtelen furcsán elnehezedett.

A herceg kegyetlen mosolyra húzta a száját.

– Mit tudsz felhozni mentségedre? Na? Mit tudsz mondani?

– Semmi baj, Simon – suttogta Hopkins dajka, dühödt pillantást vetve a hercegre. – Ne hagyd, hogy felbosszantson. Meg tudod tenni, édesem!

Bátorítása valahogy éppen az ellenkező hatást érte el. Simon azért akart találkozni az apjával, hogy bizonyítson, és a dajka úgy bánik vele, mint egy kisgyerekkel.

– Na, mi a gond? – kérdezte gúnyosan a herceg. – Elvitte a macska a nyelvedet?

Simon izmai olyan erősen megfeszültek, hogy egész testében remegni kezdett.

Apa és fia egy örökkévalóságnak tűnő pillanatig csak nézte egymást, míg a herceg végül káromkodva el nem indult az ajtó felé.

– Te vagy a legnagyobb kudarcom – sziszegte fiának. – Nem tudom, mit tettem, hogy téged érdemeltelek, de isten ne adja, hogy még egyszer a szemem elé kerülj!

– Kegyelmes uram! – szólt Hopkins dajka méltatlankodva. – Nem lehet így beszélni egy gyerekkel!

– Vigye a szemem elől! – fröcsögte a herceg. – Addig kap fizetést, amíg a gyereket távol tartja tőlem.

– Várjon!

Simon hangjára a herceg lassan megfordult.

– Mondtál valamit? – kérdezte lassan, vontatottan.

Simon három mély lélegzetet vett az orrán át, mert ajka még mindig összeszorult a haragtól. Állkapcsát nagy akarattal ellazította, nyelvét szájpadlásához dörzsölte, próbálta emlékeztetni magát, milyen rendesen beszélni. Végül, éppen amikor a herceg el akart fordulni tőle, kinyitotta a száját és azt mondta: – A fia vagyok, apám.

Simon hallotta, hogy Hopkins dajka megkönnyebbülten felsóhajt, és apja arcán olyasmit látott, amit addig még sosem. Büszkeséget. Nem sokat, de mégis valami felderengett a mélyből; valami, amitől Simonban felcsillant a remény.

– A fia vagyok, apám – ismételte, ezúttal kicsit hangosabban. – És nem vagyok id…

Torka hirtelen összeszorult. És Simon pánikba esett. Meg tudod tenni! Meg tudod tenni!

De torka összeszűkült, nyelve elnehezült, és apja szeme egyre keskenyebb lett.

– Nem vagyok id… id… id…

– Menj haza – mondta a herceg halkan. – Itt nincs számodra hely.

Simon a csontjaiban érezte apja elutasítását, érezte, hogy furcsa fájdalom hatol testébe, terjed szíve felé. És a gyűlölet elárasztotta testét, szeméből áradt, és esküt tett magában hangtalan.

Ha nem lehet az a fiú, akit az apja akart, akkor annak éppen ellentéte lesz.

1. fejezet

A Bridgerton család messze a legtermékenyebb a társadalom felsőbb köreiben. A vikomtesz és a néhai vikomt e téren való igyekezete igen dicséretes, bár gyermekeik névválasztásában meglehetős közönségességet lehet felfedezni. Anthony, Benedict, Colin, Daphne, Eloise, Francesca, Gregory és Hyacinth; természetesen rend a lelke mindennek, de azt gondolhatnánk, hogy intelligens emberek úgy is rendre tudják nevelni gyermekeiket, ha nem ábécé sorrendben nevezik el őket.

És ha ez még nem lenne elég, a vikomteszt és nyolc gyermekét egy helyiségbe terelve aggódni kezdhetünk, nem látunk-e duplán, triplán, sőt dupla-duplán. Ezen cikk szerzője soha nem látott még testi valóságukban egymásra ennyire hasonlító gyermekeket; mind a nyolcuknak hasonló a testalkata, és ugyanolyan dús, gesztenyebarna a hajuk. Csak sajnálni lehet szegény vikomteszt, aki előnyös házasságot kíván szerezni gyermekeinek, de sajnálatos módon nem sikerült divatosabb haj- és szemszínű utódokat szülnie. Az ilyen egyöntetű külső megjelenésnek azonban előnyei is vannak, nevezetesen, hogy kétség sem férhet hozzá, mind a nyolcan azonos szülőktől származnak.

Ó, kedves olvasó, a lelkes szerző azt kívánja, bárcsak minden nagycsaládban így lenne ez!

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1813. április 26.

– Ó! – Violet Bridgerton galacsinná gyűrte az egyoldalas hírlapot és az elegáns szalon másik végébe hajította.

Lánya, Daphne okosan nem tett megjegyzést erre, inkább úgy csinált, mintha nagyon lekötné a hímzés.

– Olvastad, amit írt? – kérdezte Violet. – Olvastad?

Daphne az egyik mahagóni kisasztal alá esett újságpapír-galacsinra nézett.

– Nem volt lehetőségem rá, mielőtt… hm… végeztél vele.

– Akkor olvasd el! – nyöszörögte Violet, kezét színpadias lendülettel a magasba emelve. – Olvasd el, hogy az a nőszemély hogyan ócsárol minket!

Daphne nyugodtan letette a hímzést, és benyúlt a kisasztal alá. Ölében kisimította a papírt, és elolvasta a családjáról szóló cikket. Pislogva nézett fel.

– Ez nem is olyan rossz, anyám. Ami azt illeti, igazi áldás ahhoz képest, amit a múlt héten Featheringtonékról írt.

– Hogyan találok neked férjet, ha az a nő ilyen gyalázatosan hírbe hoz?

Daphne erőt vett magán, nagyot szusszant. Miután már majdnem két szezont töltött Londonban, a férj szó puszta említésére is lüktető fejfájása támadt. Férjhez akart menni, valóban, és még az igazi szerelmi házassághoz sem ragaszkodott. De nagy kívánság-e olyan férjet remélni, aki iránt legalább valami vonzalmat érez? Eddig négyen kérték meg a kezét, de amikor Daphne arra gondolt, hogy élete hátralévő részét bármelyikük társaságában töltse, egyszerűen képtelen volt rászánni magát. Volt egy-két férfi, akiről úgy gondolta, elég jó férje lehetne, csak az volt a baj, hogy egyikük sem mutatott érdeklődést iránta. Ó, mindenki kedvelte Daphnét. Mindenki vidámnak, kedvesnek, eszesnek találta, senki sem vélekedett úgy, hogy ne lenne bájos, ugyanakkor azonban senkit sem kápráztatott el szépsége, senkinek nem állt el a szava, ha őt meglátta, senkit nem ihletett arra, hogy verset írjon hozzá.

A férfiakat, gondolta Daphne undorodva, csak azok a nők érdeklik, akiktől borzongnak. Úgy tűnt, senki nem érez hajlandóságot neki udvarolni. Mindenki rajongott érte, vagy legalábbis ezt mondták, mert jó társalgó volt, és mintha mindig megértette volna a férfiak érzéseit. Mint az egyik férfi, akit meglehetősen jó jövendőbeli férjnek gondolt, megjegyezte: – A csodába is, Daff, te nem olyan vagy, mint a többi nő. Te határozottan normális vagy.

Ezt bóknak is vehette volna, ha a férfi ezután rögtön nem kószált volna el az ügyeletes szőke szépség után.

Daphne lenézett és észrevette, hogy keze ökölbe szorult. Aztán felpillantott és meglátta, hogy anyja őt nézi, láthatóan azt várja, mondjon valamit. Köhintett, és így szólt: – Biztos vagyok benne, hogy Lady Whistledown kis írása nem rontja a férjhez menési esélyeimet.

– Daphne, már két éve!

– És Lady Whistledown csak három hónapja publikál, így nem értem, hogyan lehetne őt hibáztatni ezért.

– Azt, azért és akkor hibáztatok, akit, amiért, és amikor csak akarok – dünnyögte Violet.

Daphne körme a tenyerébe mélyedt, így kényszerítette magát, hogy ne riposztoljon. Tudta, anyja az ő érdekeit tartja szem előtt, és azt is tudta, hogy szereti. És ő is szerette anyját. Amíg Daphne el nem érte a házasulandó kort, Violet a legjobb anya volt. És még most is az, kivéve, amikor azon siránkozik, hogy Daphne után még három lányt kell kiházasítania.

Violet finom kezét mellére kapta.

– Megkérdőjelezte törvényes származásodat!

– Nem – felelte Daphne halkan, nyugodtan. Tanácsos volt nagy óvatossággal eljárni, ha anyjának ellentmondani akart. – Pontosan azt írta, kétség sem fér ahhoz, hogy törvényes házasságból születtünk. Ami az előkelő nagy családok többségéről nem mondható el.

– Utalnia sem lett volna szabad rá! – csattant fel Violet.

– Anyám, ez a nő egy botránylapnak ír. Az a dolga, hogy ilyesmikkel foglalkozzon.

– Még csak nem is igazi személy – tette hozzá Violet dühösen. Kezét keskeny csípőjére tette, aztán meggondolta magát, és inkább mutatóujját lengette figyelmeztetőn maga előtt. – Méghogy Whistledown! Pihaa! Sosem hallottam Whistledown családról. Akárki is legyen, aljas, erkölcstelen személy. Nem hiszem, hogy közénk tartozik. Ilyesmit nem ír jól nevelt ember.

– Természetesen közülünk való – jegyezte meg Daphne; barna szeme kíváncsi érdeklődéstől csillogott. – Ha nem lenne a Társaság tagja, nem juthatna be olyan eseményekre, amikről a beszámolóit írja. Azt hitted, valami ajtóknál hallgatózó, ablakokon leskelődő imposztor?

– Nem tetszik nekem, ahogy beszélsz, Daphne Bridgerton – szólt Violet szemöldökét összehúzva.

Daphne újabb mosolynak parancsolt megálljt. A „nem tetszik nekem, ahogy beszélsz” Violet szokványos reagálása volt olyan helyzetekben, amikor valamelyik gyereke éppen megnyert egy érvelést.

De nagyon élvezetesnek találta az anyjával való enyhe kötekedést.

– Azon sem lennék meglepődve – mondta fejét kissé oldalra fordítva –, ha ez a bizonyos Lady Whistledown valamelyik barátunk lenne.

– Ezt most vond vissza, Daphne. Nincs olyan barátom, aki ilyen mélyre süllyedne!

– Hát, jó – engedett Daphne –, lehet, hogy nem barát, anyám. De abban biztos vagyok, hogy olyasvalaki, akit ismerünk. Kívülálló sosem jutna olyan információkhoz, mint amikről ő ír.

Violet karba fonta a kezét.

– Szeretnék egyszer és mindenkorra véget vetni ebbéli tevékenységének.

– Ha azt akarod, hogy tönkremenjen – szólt Daphne, mert nem tudta megállni, hogy ne szóljon –, nem kéne azzal támogatni, hogy megvásárolod a lapját.

– És az mire lenne jó? – kérdezte Violet makacsul. – Mindenki olvassa. Az én kis embargómmal csak azt érném el, hogy nem tudnék semmiről, miközben mindenki a legutóbbi pletykán nevetgél.

Ez igaz volt, Daphne magában egyetértett vele. A londoni előkelő Társaság szenvedélyes rajongója volt Lady Whistledown társasági lapjának. A titokzatos újság első száma három hónapja érkezett az előkelő Társaság tagjainak küszöbére. Két hétig minden hétfőn, szerdán és pénteken ingyen példányokat kézbesítettek. A harmadik hétfőn azonban a komornyikok London-szerte hiába várták a már megszokott újságosfiúkat. Csak azt tudták kideríteni, hogy a pletykalapot botrányosan magas áron, öt pennyért árulták.

Daphne csodálta a Lady Whistledown álnéven író személy okosságát. Mire pénzért kezdte árulni a lapot, a londoni előkelő világ rászokott. Mindenki kifizette az öt pennyt, és valahol valami tolakodó nőszemélynek ez a meggazdagodást jelenti.

Miközben Violet fel-alá járkálva dühöngött azon, hogy az újság „szörnyen méltatlanul bánt” családjával, Daphne felpillantott, hogy megbizonyosodjon, anyja nem figyel rá, aztán lepillantott és tovább olvasta a botránylap cikkeit.

A Whistledown – ahogy az olvasóközönség rövidítve emlegette – érdekes egyveleg volt: kommentárok, társasági hírek, maró megjegyzések, és időnként dicséretek. Az különböztette meg a korábbi társasági lapoktól, hogy itt a szerző teljes neveket írt ki. Nem rejtette írásainak alanyait rövidítések és monogramok mögé, mint Lord S. és Lady G. Ha Lady Whistledown írni akart valakiről, nevén nevezte. Az előkelő világ kijelentette, hogy meg van botránkozva, de titokban nagyon is megigézte őket ez a stílus.

A lap legújabb száma tipikus Whistledown volt. A Bridgerton családról szóló rövid részen kívül – ami valójában nem volt több, mint a család bemutatása – Lady Whistledown az előző éjszakai bál eseményeit idézte fel. Daphne nem volt ott, mivel húga születésnapja volt és a Bridgerton család mindig nagy ünnepséggel tartja a születésnapokat. Nyolc gyerek lévén, sok ünnepelnivalójuk volt.

– Te azt a szennylapot olvasod?! – szólt rá vádlón Violet.

Daphne felnézett, de még a látszat kedvéért sem volt hajlandó elszégyellni magát emiatt.

– Ma egészen érdekes a lap. Úgy tűnik, tegnap este Cecil Tumbley feldöntött egy egész gúla pezsgőspoharat.

– Valóban? – kérdezte Violet hűvösen, a közönyösség látszatát keltve.

– Hm... Egészen jó leírást ad a Middlethorpe-féle bálról. Tudja, ki kivel beszélt, ki mit viselt.

– És persze feltétlen szükségét érezte, hogy kifejtse mindezzel kapcsolatos véleményét – jegyezte meg Violet epésen.

Daphne ajka huncut mosolyra állt.

– Ugyan, anyám! Te is tudod, hogy Mrs. Featherington mindig is szörnyen nézett ki lila ruhában.

Violet próbált uralkodni magán, hogy el ne mosolyodjon. Daphne jól látta, hogy szája széle megrezzen, nagy komolynak maradási igyekezetében, mert vikomteszhez és anyához méltatlannak tartotta volna, ha ilyesmin elneveti magát. De alig telt bele két pillanat, már szélesen mosolygott, és leült lánya mellé a kanapéra.

– Hadd nézzem! – mondta, és kikapta a kezéből a lapot. – Mi történt még? Lemaradtunk valami érdekesről?

– Anya, amondó vagyok, hogy ha Lady Whistledown minden ilyen társasági eseményről beszámol, nem is kell eljárnunk ezekre – mondta Daphne az újságra mutatva. – Ez majdnem olyan jó, mintha ott lettünk volna. Sőt, talán még jobb is. Biztos vagyok abban, hogy jobbat ettünk tegnap este, mintha a bálban vacsoráztunk volna. Add vissza! – Azzal megrántotta a lapot, anyja kezében csak egy letépett sarok maradt.

– Daphne!

Daphne tréfából jogos felháborodást színlelt.

– Én olvastam!

– Nahát!

– Ezt hallgasd meg! – Daphne felolvasta a cikket: – A korábban Clyvedon gróf néven ismert élvhajhász, kéjenc, lump illető végül úgy döntött, megtiszteli Londont jelenlétével. Bár még nem méltóztatott tisztes hírű estélyen megjelenni, az új Hastings herceget többször látták a White, és egyszer a Tattersall nevű mulatóhelyen. – Idáig jutva az olvasásban kénytelen volt megállni és szusszanni egyet. – Őkegyelmessége hat évig külföldön élt. Vajon véletlen, hogy csak most, az öreg herceg halála után tért haza? – Daphne felnézett: – Szentséges ég, ez aztán a nyers beszéd! Clyvedon nem Anthony barátja?

– Most már Hastings – jegyezte meg Violet önkéntelenül. – Igen, azt hiszem, ő és Anthony barátok voltak Oxfordban. És Etonban is, azt hiszem. – Homloka ráncba szaladt, kék szeme összeszűkült az erős gondolkodásban. – Ha emlékezetem nem csal, igazi ördögfióka volt. Mindig haragban volt az apjával. De nagyon okos fiatalember hírében állt. Biztos vagyok benne, Anthony beszámolt arról, hogy matematikából ő volt a legjobb. Ezt én sajnos egyik gyermekemről sem mondhatom el – jegyezte meg anyai szemforgatással.

– Ugyan már, anya! – évődött Daphne. – Biztos vagyok benne, hogy én is első lennék Oxfordban, ha nőket is felvennének az egyetemre.

Violet felhorkant.

– Én javítottam a számtanleckéidet, amikor a nevelőnőd beteg volt, Daphne.

– Hát, akkor talán történelemből – mondta Daphne mosolyogva. Lenézett, az újságcikk sorait pásztázta, az új herceg nevén időzött. – Elég érdekes férfinak tűnik – dünnyögte.

Violet éles pillantást vetett rá.

– Eléggé alkalmatlan egy olyan fiatal hölgynek, mint te vagy.

– Érdekes a fiatalságomra apellálni, amikor két véglet között vergődsz: azt mondod, túl fiatal vagyok ahhoz, hogy találkozhassak Anthony barátaival, de azon siránkozol, túl öreg vagyok ahhoz, hogy jó házasságot tudj összehozni nekem.

– Daphne Bridgerton, nem…

– Tudom, nem tetszik, ahogy beszélek – mosolyodott el Daphne. – De szeretsz.

Violet őszintén elmosolyodott és átölelte Daphne vállát.

– Az ég szerelmére, hát hogyne szeretnélek?!

Daphne arcon csókolta anyját.

– Ez az anyaság átka. Akkor is szeretned kell minket, ha szidsz.

Violet felsóhajtott.

– Remélem, egy nap majd neked is lesznek gyerekeid…

– …olyanok, mint én, tudom, tudom – mosolygott Daphne nosztalgiázva és anyja vállára hajtotta fejét. Anyja lehet, hogy túl sokat firtat, és apját jobban érdekelték a kutyák és a vadászat, mint a társasági események, de boldog házasságban élnek, nevetés van és gyerekek. – Én nem tudnám ilyen jól csinálni, mint te, anya – mondta halkan.

– Ugyan, Daphne! – szólt Violet; szeme könnybe lábadt. – Egészen meghatódok!

Daphne egy gesztenyeszín tincsét tekergette az ujja körül, és mosolygott, hagyta, hogy az érzelmes pillanat évődésbe olvadjon.

– Boldogan követem a példádat: férjhez megyek, és gyerekeim lesznek; feltéve, hogy nem kell nyolcat szülnöm.

Ebben a pillanatban Simon Basset, vagyis Hastings új hercege, akiről a Bridgerton hölgyek beszéltek, a White klubban ült. Nem más volt vele, mint Anthony Bridgerton, Daphne legidősebb bátyja. A két férfi együtt igen szép látvány volt: mindketten magasak, kisportoltak, hajuk dús, sötét. De míg Anthony szeme olyan csokoládébarna volt, mint húgáé, Simon írisze jégkék, tekintete furcsán átható. Amikor ránézett valakire, egyenesen, szemrebbenés nélkül, a férfiak kínosan érezték magukat. A nők megborzongtak.

Anthonyra azonban nem volt ilyen hatással. Évek óta ismerték egymást, és Anthony csak nevetett, amikor Simon a homlokát ráncolva, szúrós tekintettel nézett rá.

– Elfeledkezel róla, hogy láttalak úgy is, hogy a fejed éjjeliedénybe lógott – mondta egyszer neki Anthony. – Azóta nehezemre esik komolyan venni téged.

Mire Simon azt felelte: – Igen, de ha jól emlékszem, te tartottad a fejemet a fölött a bűzös tartály fölött.

– Életem egyik legbüszkébb pillanata, az már biztos. De másnap megbosszultad azzal, hogy egy tucat angolnát raktál az ágyamba.

Simon elmosolyodott, ahogy felidézte mindkét incidenst és a párbeszédeket. Anthony jó barát volt, éppen olyan ember, akire az ember szorult helyzetben számíthat. Ő volt az első, akit Simon felkeresett, miután visszatért Angliába.

– Hű, de jó, hogy visszajöttél, Clyvedon! – mondta Anthony, amikor asztalhoz ültek a White klubban. – Ó, de gondolom, ragaszkodsz hozzá, hogy mostantól Hastingsnek hívjalak.

– Ugyan már! – felelte Simon határozottan. – Hastings az apám. Sosem reagált semmilyen más névre. – Elhallgatott, de kisvártatva folytatta: – Használom a hercegi címet, ha muszáj, de ne hívjatok ezen a néven.

– Ha muszáj? – Anthony szeme elkerekedett. – A férfiemberek többsége nem lenne ilyen közönyös egy hercegség várományosságával kapcsolatban.

Simon végigsimított dús, sötét haján. Tudta, elvárják tőle, hogy örüljön születési jogának és rendíthetetlen büszkeséggel kell hirdetnie a Basset család illusztris történetét, valójában azonban rosszul volt tőle. Egész életét azzal töltötte, hogy ne feleljen meg apja elvárásainak; nevetségesnek tűnt, hogy egyik napról a másikra nevéhez méltón kell élnie.

– Átkozott nagy tehertétel – morogta.

– Jobb lesz, ha hozzászoksz – felelte Anthony gyakorlatiasan –, mert mindenki ezen a néven fog nevezni.

Simon tudta, hogy ez igaz, de kétségbe vonta, hogy ezt a címet valaha is könnyedén viselni tudná.

– Akárhogy is, örülök, hogy visszajöttél – tette hozzá Anthony. Barátja magánéletét tiszteletben tartva nem forszírozta tovább a nyilvánvalóan kényelmetlen témát. – Legalább egy kis nyugtom lesz, ha legközelebb bálba kísérem a húgomat.

Simon hátradőlt, bokában keresztezve hosszú, izmos lábát.

– Érdekes megjegyzés.

Anthony összevonta a szemöldökét.

– Magyaráznom kell?

– Leköteleznél.

– Hagynom kéne, hogy magadtól jöjj rá, de sosem voltam kegyetlen ember.

Simon kajánul felnevetett.

– És ezt éppen te mondod, aki az éjjeliedény felett tartottad a fejemet?

Anthony legyintett.

– Fiatal voltam.

– Most pedig te vagy az illendőség és tiszteletreméltóság felnőtt mintaképe, ugyebár?

Anthony elvigyorodott.

– Teljes mértékben.

– Mondd csak, meglátásod szerint pontosan mivel járulhatnék hozzá nyugalmad minőségének jelentős javulásához? – kérdezte Simon kissé ironikusan.

– Gondolom, el akarod foglalni a helyedet a Társaságban.

– Rosszul gondolod.

– De hiszen bejelentkeztél Lady Danbury báljára, ami ezen a héten lesz – mondta Anthony.

– Csak azért, mert valami megmagyarázhatatlan okból rajongok az öreg hölgyért. Mindig kimondja, amit gondol, és… – Simon elhallgatott, félig behunyta a szemét.

– És? – sürgette Anthony.

Simon a fejét ingatta.

– Semmi, semmi. Csak gyerekkoromban nagyon kedves volt velem. Néhány iskolai szünetet nála töltöttem Riverdale-lel. Tudod, az unokaöccse.

Anthony bólintott.

– Értem. Szóval nincs szándékodban részt venni a társasági életben. Csodálkozom elhatározásodon. De engedd meg, hogy figyelmeztesselek: akkor is megtalálnak, ha nem veszel részt az előkelő világ eseményein.

Simon, aki ezt a pillanatot választotta, hogy brandyjébe kortyoljon, majdnem félrenyelt, amikor meglátta Anthony arckifejezését. Köhögött, krákogott, de végül sikerült megszólalnia: – Könyörgöm, kicsodák?

Anthony megborzongott.

– Az anyák.

– Nekem nem volt anyám, szóval nem értem, mit akarsz ezzel mondani.

– A lányos anyák, te fajankó! Azok a tűzokádó sárkányok, akiknek férjhez adandó korú lányaik vannak. Elfuthatsz, de előlük nem bújhatsz el. És figyelmeztetlek, az én anyám a legveszedelmesebb közöttük.

– Szentséges isten! Én még azt hittem, Afrika az igazán veszélyes terep!

Anthony kissé sajnálkozó pillantást vetett barátjára.

– Levadásznak. És ha megtalálnak, csapdában találod magadat; fehér ruhás, sápatag fiatal leánnyal kell társalognod, aki semmi másról nem tud beszélni, csak az időjárásról, és arról, hogy új hajszalagot kapott és belépőt az Almack’s klubba.

Döbbent csodálkozás suhant át Simon arcán.

– Ha jól értelmezem, külföldi tartózkodásom alatt kívánatos férjjelölt lett belőled?

– Biztosíthatlak, hogy a magam részéről egyáltalán nem vágytam erre a státusra. És ha rajtam múlna, kerülném a társasági eseményeket, mint a pestist. De a húgomat tavaly vezettük be a Társaságba, és kötelességem időnként elkísérni.

– Daphne húgodat?

Anthony meglepetten nézett fel.

– Bemutattak benneteket egymásnak?

– Nem – ismerte el Simon. – De emlékszem, gyakran írt neked, amíg együtt laktunk az iskolában, és emlékszem, ő a negyedik gyerek, tehát a neve biztosan D-vel kezdődik, és…

– Ó, igen – felelte Anthony kissé elfintorodva. A Bridgerton-féle névadási rendszer. Így garantált, hogy nem felejtik el, ki kicsoda.

Simon felnevetett.

– Hatásos volt, nemde?

– Mondd csak, Simon – szólt Anthony hirtelen előrehajolva –, lenne kedved eljönni hozzánk? Megígértem anyámnak, hogy a héten valamikor náluk vacsorázom.

Simon összehúzta sötét szemöldökét.

– Nem az imént figyelmeztettél a társaságbeli lányos anyák és a debütáló fiatal lányok jelentette veszélyre?

Anthony felnevetett.

– Majd szólok anyámnak, hogy türtőztesse magát. Daff miatt ne aggódj. Ő a szabályt erősítő kivétel. Nagyon meg fogod kedvelni.

Simon szeme összeszűkült. Vajon Anthony a házasságközvetítő szerepét játssza? Nem tudta eldönteni.

Mintha kitalálta volna a gondolatait, Anthony felnevetett.

– Szent ég! Ugye nem gondolod, hogy össze akarlak hozni Daphne húgommal?

Simon erre nem válaszolt.

– Nem illenétek össze. Te túl borongós természetű vagy az ő ízlésének.

Simon ezt elég furcsa megjegyzésnek találta, de nem reagált rá.

– Ezek szerint akadtak kérői?

– Néhány. – Anthony felhajtotta brandyje maradékát és elégedetten szusszant. – Megengedtem neki, hogy mindegyiket visszautasítsa.

– Ez meglehetős engedékenységre vall részedről.

Anthony vállat vont.

– A szerelem manapság túl nagy elvárás a házasságokban, de nem értem, miért ne lehetne boldog a férjével. Az egyik kérő olyan öreg volt, hogy az apja lehetett volna. A másik az apja öccse korú volt. A harmadik túl előkelő volt, hogy a mi lármás klánunkba kerüljön. És ezen a héten jött a legrosszabb!

– Mi történt? – kérdezte Simon kíváncsian.

Anthony kimerültségében a halántékát dörzsölte.

– Ez a legutóbbi teljesen szeretetre méltó volt, de elméje épsége erősen megkérdőjelezhető. Kicsapongással együtt töltött napjaink alapján azt gondolhatod, hogy érzéketlen vagyok…

– Valóban? – kérdezte Simon ördögi vigyorral. – Te tényleg ezt hiszed?

Anthony komoran nézett rá.

– Nem volt különösebben örömömre, hogy összetörjem a szegény idétlen ember szívét.

– Ez nem Daphne feladata?

– De igen. Viszont nekem kellett közölni a kérővel.

– Nem sok fivér ad a húgának ilyen szabadságot a házassági ajánlatok megfontolásában – jegyezte meg Simon halkan.

Anthony vállat vont, mintha el sem tudná képzelni, hogy másképp viszonyuljon húgához.

– Jó testvérem volt. Ez a legkevesebb, amit megtehetek.

– Akkor is, ha ez azt jelenti, hogy el kell kísérned az Almack klubba? – kérdezte Simon kajánul.

Anthony felnyögött.

– Igen, még akkor is.

– Vigasztalnálak azzal, hogy ennek hamar vége lesz, de jól tudom, hogy még három húgod van?

Anthony láthatóan még jobban székébe roskadt.

– Eloise két év múlva megy Társaságba és Francesca a következő évben, aztán van egy kis haladékom, míg Hyacinth belenő a korba.

Simon nevetett.

– Nem irigyellek e téren fennálló kötelezettségeid miatt – mondta. Furcsa vágyakozást érzett, milyen lehet, ha az ember nincs olyan egyedül a világban, mint ő. Nem tervezte, hogy családot alapít, de talán ha lett volna családja, az élete egy kicsit másként alakul.

– Tehát eljössz hozzánk vacsorára? – tette fel Anthony újra a kérdést. – Természetesen nem díszvacsora vagy ilyesmi, semmi ceremónia. Magunk között a családban nem tartjuk a formaságokat.

Simonnak tucatnyi elintéznivalója volt a következő néhány napban, de mielőtt eszébe juthatott volna, hogy rendeznie kell a dolgait, már válaszolt is: – Köszönöm. Örömmel.

– Remek. Addig is találkozunk Lady Danbury bálján?

Simon megborzongott.

– Nem tudom. Ha tehetem, nem maradok sokáig. Úgy tervezem, hogy legfeljebb harminc perc múltán távozom.

– Te komolyan azt hiszed, hogy meg tudod tenni, hogy elmész a bálba, üdvözlöd Lady Danburyt és távozol? – kérdezte Anthony kétkedő szemöldökráncolással.

Simon határozottan bólintott.

Anthony erre szívből felnevetett, ami nem volt valami biztató kezdet.

2. fejezet

Hastings új hercege igen érdekes jellem. Köztudott, hogy nem volt jó viszonyban az apjával, aminek okát jelen írás szerzője sem tudta kideríteni.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1813. április 26.

Daphne még azon a héten Lady Danbury bálterme parkettjének szélén találta magát, messze az elegáns tömegtől. Meglehetősen elégedett volt e helyzetével.

Általában szerette a vidámságot; szerette a jó partikat, bálokat is, mint minden fiatal hölgy, de a kora este folyamán Anthony közölte vele, hogy Nigel Berbrooke két nappal korábban bizalmasan félrevonta és megkérte a kezét. Megint. Anthony természetesen elutasította (megint!), de Daphnének olyan bizonytalan érzése volt, hogy Nigel kínosan kitartónak fog bizonyulni. Két lánykérés két héten belül nem arra vall, hogy könnyen fogadja a vereséget.

Látta, hogy Nigel a bálterem másik végéből abba az irányba néz, ahol ő van, ezért még inkább az árnyékba húzódott.

Fogalma sem volt hogyan viszonyuljon szegény emberhez. Nem túl okos, de nem is undok, és bár pontosan tudta, hogy valamiképpen véget kell vetni ennek a dolognak, le kell lohasztani lelkesedését, sokkal könnyebbnek találta a gyáva megoldást, hogy egyszerűen kerülje, amennyire csak lehet.

Éppen arra gondolt, hogy visszaoson a hölgyek szalonjába, sőt, el is indult, amikor ismerős hang állította meg.

– Nahát, Daphne, mit csinálsz itt?

Daphne felnézett, és azt látta, hogy legidősebb bátyja tart felé.

– Anthony – szólította meg, közben próbálta magában eldönteni, örüljön-e társaságának vagy bosszankodjon, hogy beavatkozik a dolgába. – Nem tudtam, hogy te is itt leszel.

– Anya – felelte Anthony komoran, és nem is volt szükség több szóra.

– Ó – szólt Daphne együttérzőn bólintva. – Ne is folytasd. Mindent értek.

– Összeírta a lehetséges feleségjelölteket – közölte húgával némiképp zaklatottan. – Szeretjük, ugye?

Daphne nagyon igyekezett nem elnevetni magát.

– Igen, Anthony, szeretjük.

– Átmeneti elmezavar – morogta. – Biztosan az. Erre nincs más magyarázat. Teljesen jó anya volt, amíg te eladósorba nem értél.

– Én? – csattant fel Daphne. – Szóval az én hibám? Nyolc évvel vagy idősebb nálam!

– Igen, de nem fogta el ez a házasítási láz, míg téged be nem vezettünk a Társaságba.

Daphne felhorkant.

– Bocsásd meg, ha nem tűnök együttérzőnek. Én már tavaly kaptam ilyen listát.

– Listát adott neked a szóba jöhető férjjelöltekről?

– Természetesen. És az utóbbi időben azzal fenyeget, hogy hetente átadja nekem. Nem is képzeled, mióta nyaggat, hogy nősüljek végre meg. Hiszen az agglegények kihívásnak számítanak. A vénlányok csak szánalmasak. És ha nem vetted volna észre, nő vagyok.

Anthony halkan felnevetett.

– A bátyád vagyok. Ilyesmit nem veszek észre – mondta huncut oldalpillantást vetve rá. – Elhoztad?

– A listámat? Az ég szerelmére! Dehogy! Hogy képzeled?

Anthony mosolya szélesebbre húzódott.

– Én elhoztam az enyémet.

Daphne alig kapott levegőt.

– Ezt nem mondod komolyan!

– De igen. Csak azért, hogy anyát kínozzam egy kicsit. A szeme láttára fogom olvasgatni, lornyonnal…

– Nincs is lornyonod!

Anthony arcán olyan lassú, megsemmisítő, kaján mosoly jelent meg, amely a Bridgerton család férfitagjainak öröksége.

– Szereztem egyet, kizárólag erre az alkalomra.

– Anthony, ezt nem teheted. Anya megöl! És valahogy úgyis megtalálja a módját, hogy engem hibáztasson ezért is.

– Én is erre számítok.

Daphne fivére vállába csapott. Az ütés elég hangos volt ahhoz, hogy vagy fél tucat bálozó odanézzen.

– Masszív ütés – mondta Anthony karját dörzsölve.

– Alapvető ismeret minden olyan lánynak, akinek négy fiútestvére van. Kötelező gyakorlat – mondta, és karba fonta a kezét. – Hadd nézzem a listádat!

– Miután tettlegességet követtél el ellenem?

Daphne fejét türelmetlen gesztussal hajtotta oldalra.

– Hát jó. – Mellényzsebébe nyúlt, összehajtott papírt vett elő és átadta húgának. – Kíváncsi vagyok a véleményedre. Biztos vagyok benne, hogy vég nélkül tudod sorolni lesújtó megjegyzéseidet!

Daphne kihajtogatta a papírt és anyja szép, elegáns írását olvasta. Bridgerton vikomtesz nyolc hölgy nevét írta fel. Nyolc nagyon jó feleségjelölt, és nagyon gazdag fiatal hölgy nevét.

– Pontosan erre számítottam – dünnyögte Daphne.

– Olyan borzalmas, mint amilyennek gondolom?

– Sokkal rosszabb. Philipa Featherington buta, mint a tök.

– És a többi?

Daphne szemöldökét összehúzva tanulmányozta a listát.

– Nem is akartál idén megnősülni, ugye?

Anthony összerezzent.

– És milyen volt a te listád?

– Hál’ istennek már elavult. Az öt közül hárman már tavaly megnősültek. Anya még mindig korhol, hogy hagytam kicsúszni őket a kezem közül.

A két Bridgerton testvér egyszerre sóhajtott fel, és a falnak dőltek. Violet Bridgerton eltántoríthatatlanul küzdött célja megvalósításáért, hogy kiházasítsa gyermekeit. Anthony, a legidősebb fiú és Daphne a legidősebb lány viselte ennek az ambíciónak a nehezét, bár Daphne úgy gyanította, hogy a vikomtesz a tízéves Hyacinth-ot is férjhez adná, ha alkalmas kérő jelentkezne érte.

– Magasságos ég! Úgy néztek ki, mint akit valami sorscsapás ért! Mit kerestek itt a sarokban elbújva?

Újabb azonnal felismerhető hang.

– Benedict! – szólt Daphne, oldalvást, fejét el sem fordítva nézett rá. – Ne mondd, hogy anyának sikerült rávennie téged a mai eseményen való részvételre!

Benedict komoran bólintott.

– Teljesen felhagyott a hízelgéssel és a lelkiismeretre helyezte a hangsúlyt. Ezen a héten háromszor emlékeztetett arra, lehet, hogy az én kötelességem lesz a következő vikomtot nemzeni, ha a jelen lévő Anthony nem szedi össze magát.

Anthony felnyögött.

– Ez gondolom magyarázatot ad arra, miért választottátok a bálterem legsötétebb zugát – folytatta Benedict. – Anyát akarjátok kerülni?

– Ami azt illeti – felelte Anthony –, megláttam, hogy Daff a sarokban duzzog, és…

– Duzzog? – kérdezte Benedict tettetett rémülettel.

Daphne ingerült, dühös pillantást vetett feléjük.

– Azért jöttem ide, hogy elrejtőzzek Nigel Berbrooke elől – magyarázta. – Anyát Lady Jersey társaságában hagytam, vagyis nem valószínű, hogy egyhamar keresne, de Nigel…

– Jobban hasonlít majomra, mint emberre – szólt Benedict gúnyosan.

– Hát, én ezt így nem mondtam volna – mentegetőzött Daphne, mert kedves akart lenni. – De ami azt illeti, nem valami ragyogó elme, és inkább kerülöm, mintsem hogy megsértsem az érzéseit. Persze most, hogy ti ketten megtaláltatok, nem tudom sokáig távol tartani.

Daphne két bátyját nézte; mindketten hat láb egy hüvelyk magasak, válluk széles, szemük melegbarna. Hajuk színe is azonos, és talán ennél is lényegesebb, hogy társaságban nem jelenhettek meg együtt anélkül, hogy a hölgyek össze ne súgtak volna a hátuk mögött.

Ahol pedig csacsogó, suttogó fiatal hölgyek voltak, ott megjelent Nigel Berbrooke is.

Daphne már látta, hogy tekintetek fordulnak feléjük. Ambiciózus anyák intettek feléjük, felhívva lányaik figyelmét, hogy a Bridgerton fivérek együtt vannak, és nincs velük más társaság, csak a húguk.

– Tudtam, hogy a női szalonba kellett volna menekülnöm – súgta Daphne.

– Mi az a papír a kezedben, Daff? – tudakolta Benedict.

Daphne némiképp szórakozottan átnyújtotta neki az Anthony figyelmébe ajánlott feleségjelöltek listáját.

Benedict hangos nevetésére Anthony karba fonta a kezét.

– Ne mulass nagyon az én rovásomra, ha kérhetem. Előrebocsátom, hasonló listát kapsz te is a jövő héten.

– Nem kétlem – fejezte ki egyetértését Benedict. – Csoda, hogy Colin… – Hirtelen felkapta a fejét. – Colin!

Újabb Bridgerton fivér csatlakozott hozzájuk.

– Colin! – kiáltott fel Daphne, átölelve fivérét. – Olyan jó viszontlátni téged! Úgy örülök neked!

– Megfigyelted, hogy mi nem részesültünk hasonló lelkes fogadtatásban? – kérdezte Anthony Benedictet.

– Titeket minden nap láthatlak – felelte Daphne. – Colin egy teljes évig távol volt. – Még egyszer megölelte, aztán hátralépett és így szólt: – Csak a jövő hétre vártunk.

Colin válla megrándult, ami tökéletesen illett féloldalas mosolyához.

– Párizs unalmas lett.

– Ó! – Szólt Daphne kissé csípősen. – Ezek szerint elfogyott a pénzed.

Colin felnevetett, megadóan feltette a kezét.

– Minden vádpontban bűnösnek vallom magamat!

Anthony megölelte: – Átkozottul jó, hogy hazajöttél, öcsém. Bár a pénz, amit küldtem, ki kellett volna tartson legalább…

– Hagyd abba, kérlek! – szólt Colin könyörgőn, hangjában még nevetéssel. – Holnap úgy leszidhatsz, ahogy csak akarsz! Ma este csak élvezni akarom szeretett családom társaságát.

Benedict felhorkant.

– Ha „szeretett családot” említettél, azt jelenti, teljesen le vagy égve! – De ő is előrehajolt és szívélyesen megölelte öccsét. – Isten hozott itthon!

Colin volt a legszertelenebb a családban. Szélesen mosolygott, zöld szeme ragyogott.

– Jó újra itthon lenni. Bár meg kell mondjam, az időjárás egyáltalán nem olyan kellemes, mint a kontinensen, és ami a nőket illeti, Anglia összes hölgyei a nyomába sem érhetnek a signorinának, akit…

Daphne karon ütötte.

– Kedves emlékeztető, hogy hölgy is van a társaságban, te bugris! – mondta, de hangjában nemigen lehetett haragot felfedezni. Testvérei közül Colin volt hozzá korban legközelebb, csak tizennyolc hónappal idősebb. Gyerekkorukban elválaszthatatlanok voltak, és mindig valami bajba keveredtek. Colinnak alaptermészete volt a tréfamesterség és Daphnének sosem kellett sok biztatás, hogy vele tartson mesterkedéseiben.

– Anya tudja, hogy itthon vagy? – kérdezte.

Colin tagadón ingatta a fejét.

– Hazaértem, nem volt otthon senki…

– Igen, anya a kicsiket ma este hamar ágyba parancsolta – vágott a szavába Daphne.

– Nem akartam otthon, malmozva várni; Humboldt megmondta, hol vagytok, és idejöttem.

Daphne mosolygott, melegség tükröződött a tekintetében.

– Örülök, hogy itt vagy.

– Anya hol van? – kérdezte Colin a tömeget pásztázva. Mint a Bridgerton férfiak általában, ő is magas volt, nem kellett nagyon nyújtózkodnia, hogy átlásson a közönség feje fölött.

– Ott, a sarokban Lady Jersey-vel – felelte Daphne.

Colin megborzongott.

– Akkor inkább megvárom, míg elszabadul tőle. Nincs szándékomban elevenen megnyúzatni magamat azzal a sárkánnyal…

– Ha már a sárkányoknál tartunk… – szólalt meg Benedict; feje nem mozdult, de tekintete balra rebbent.

Daphne követte a szemvillanást, és meglátta, hogy Lady Danbury közeledig feléjük lassú léptekkel. Sétapálca volt nála, de Daphne feszengett, kínosan toporgott és megfeszítette vállát. Lady Danbury gyakran metsző szellemessége legendás volt társasági körökben. Daphne mindig gyanította, hogy az aszott külső mögött érző szív dobog, mégis rémületes volt, amikor Lady Danbury társalgásra kényszerítette az embert.

– Nincs menekvés – hallotta Daphne valamelyik fivére sóhajtását. Lepisszegte bátyját, és tétova mosollyal fogadta az öreg hölgyet.

Lady Danbury összehúzta a szemöldökét, és amikor már csak pár lépésnyire volt a Bridgerton család ifjú tagjaitól, megállt és rájuk mordult.

– Ne tegyenek úgy, mintha nem látnának!

Aztán olyan hangosan koppantott botjával, hogy Daphne hátraszökkent és éppen Benedict lábujjára lépett.

– Aúúú! – jajdult fel Benedict.

Mivel a fivérek mintha ideiglenesen megnémultak volna (kivéve persze Benedict, bár Daphne az artikulálatlan hangot nem számította beszédnek), Daphne erőt vett magán és megszólalt: – Remélem, nem ilyen benyomást keltettem, Lady Danbury, mert…

– Nem ön! – mondta Lady Danbury erélyesen. Meglendítette a botját, vízszintesen tartotta, vészesen közel Colin hasához. – Hanem ők.

Üdvözlések mormogó kórusa szólalt meg válaszul.

Lady Danbury rövid pillantásokat vetett a férfiakra, aztán visszafordult Daphne felé.

– Mr. Berbrooke érdeklődött ön iránt.

Daphne úgy érezte, bőre színe zöldre változik.

– Valóban?

Lady Danbury kurtán bólintott.

– Én az ön helyében csírájában elfojtanám ezt az érdeklődést, Miss Bridgerton.

– Megmondta neki, hol vagyok?

Lady Danbury ajka furfangos, cinkos mosolyra húzódott.

– Mindig is tudtam, hogy kedvelem önt. Nem, nem mondtam meg, merre van.

– Köszönöm, jaj, nagyon köszönöm