Ariel Lawhon: The Frozen River

Copyright © 2023 by Ariel Lawhon

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ariel Lawhon: The Frozen River

Doubleday, a division of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Szabó Olimpia

ISBN: 978 963 598 409 1 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítófotó: Natasza Fiedotjew/Trevillion Images

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva, Kővári Bettina

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: történelmi

Anyámtól azt tanultam, hogy a bábák hősök.

A húgom megengedte, hogy tanúja lehessek a csodának.

A férjem mellettem ült, és fogta a kezemet.

Ezért és még tízezer más okból

nekik ajánlom ezt a könyvet.

Mert a nőstény tudja s tudatja, ösztönei sosem csalnak,

hogy a hímeknél ők a veszélyesebb tagjai a fajnak.

Rudyard Kipling: The Female of the Species (Tót Barbara fordítása)

I

AKASZTOTT EMBER

1789. NOVEMBER

Az igazság napfényre kerül, a gyilkosságot nem lehet sokáig eltitkolni.

William Shakespeare: A velencei kalmár (Vas István fordítása)

A MÚLT CSUPÁN PROLÓG[1]

Holttestet visz a víz. De november végére jár, és lassan befagy a Kennebec folyó. Fel-feltorlódnak a vízben forgó-bukdácsoló nagy jégdarabok. Mindkét partról átlátszó, hideg jégujjak nyúlnak a meder közepe felé, és megfognak mindent, ami elúszik mellettük. A holttestet már lehúzza átázott ruházata és nehéz bőrcsizmája, lebeg a lassuló sodrásban, nem látó szemével a fogyó félholdat bámulja.

Könyörtelen az éjszaka, a dermesztő szélben csontig hatol a hideg, és minél lomhább a folyó, annál gyorsabban összeáll rajta a jég, fogságba ejti a halott férfit, akinek háziszőttes lenvászon inge fel-felpúposodva terül szét, mint egy fonnyadt, barna tulipán laza szirmai. Alig egy órája, hogy haját egy csipkecsíkkal hátrakötötte. A csipkét persze erőszakkal szerezte meg, és lehetséges – a sors útjai végtére is kifürkészhetetlenek –, hogy még mindig élne, ha nem teszi. De ezzel túlment minden határon. Kevesebbért is vívtak már háborút.

Elég sok volt már a rovásán, sietett eltűnni hát az erdőben – de ha óvatosabb, ha türelmesebb, meghallja, hogy üldözőbe vették. Elbújik. Visszafojtja a lélegzetét. Kivárja, hogy elmenjenek mellette. De könnyelmű és türelmetlen volt. Zihált. A hóban hagyott nyomai után könnyűszerrel rátaláltak. A dulakodás során kibomlott a haja, a csipkét elvették tőle és zsebre gyűrték, ezért az összegubancolódott hajszálak sárbarnán tapadnak a homlokára és a szájára, amióta utoljára vett levegőt. Aztán a folyóba dobták.

Összetört holttestét még negyed mérföld hosszan vonszolja magával a folyó, mire a jég összeáll és fáradtan nyöszörögve megáll. A parttól jó öt méterre, elnyílt szájjal és még mindig csodálkozón elkerekedett szemmel lebeg, egyujjnyival a víz alatt.

A fagy a szokásosnál egy hónappal korábban lepte meg a Maine-i Körzetben fekvő Hallowell városát, és – bár ezt sem a halott, sem a többi lakos nem tudhatja – sok-sok hónap fog eltelni, mire megindul az olvadás. Ezt az esztendőt a hosszú tél éveként fogják emlegetni. Legenda lesz belőle, nem utolsósorban a halott miatt. Egyelőre Hallowell lakosai azonban békésen alszanak a gondosan bezárt ajtók mögött, mit sem sejtve a korán közeledő, kemény télről. De jobban megnézve, sötét alak lépked fürgén a holdfényes partoldalban. Egy nőstény róka. Egyik lábával óvatosan a jégre lép. Aztán még eggyel. Tétovázik, hiszen tudja, milyen kiszámíthatatlan a folyó, hogy a víz bármit képes elnyelni és a kavargó mélységbe rántani. De megtartja a jég, ezért előrébb óvakodik. Meg sem áll, amíg a jégbe fagyott halotthoz nem ér. Oldalt billentett fejjel lenéz rá, de a férfi nem viszonozza a pillantását. A róka az ég felé emeli az orrát, veszély után szimatol. Beszívja a fagyott víz, a folyót szegélyező fenyők és a távolban bodorodó füst átható szagát. Mivel nem érzékel bajt, vonítani kezd.

CLARK KOVÁCSMŰHELYE

NOVEMBER 26., CSÜTÖRTÖK

– Ne féljen! – biztatom Betsy Clarkot. – Jó pár éve vagyok bába, de még egyetlen anyát sem veszítettem el.

A fiatalasszonynak verejték gyöngyözik a halántékán. Tágra nyílt szemmel mered rám, és bólint, de kétlem, hogy elhiszi, amit mondok. Senki sem hiszi el. Minden vajúdó nő meg van győződve róla, hogy már csupán pillanatok választják el a haláltól. Nincsen ebben semmi rendkívüli, nem is veszem magamra. Egy nő soha nincs olyan kiszolgáltatott helyzetben, mint amikor vajúdik. De ilyenkor a legerősebb is. Akár a sarokba szorított, sebesült állat, hol magába fordul, hol tombolni kezd. Bele kellene pusztulnia a leírhatatlan fájdalomba, mert ilyesmit tulajdonképpen senki sem élhetne túl. A legtöbben csodás módon mégis túlélik.

John Cowant, a fiatal kovácsinast, Betsy férjének segédjét szalajtották értem két órával ezelőtt. Figyelmeztettem, hogy jó lesz, ha iparkodunk, Betsy gyerekei szokatlan sebességgel szoktak a világra jönni, méghozzá az ehhez mérhető hangerővel. Iszamós, vörös képű, bömbölő poronty volt mind, és hiába születtek időre, olyan aprók voltak, hogy az ülepük elfért a tenyeremben. John komolyan vette, amit mondtam, és olyan tempóban vágtattunk át Hallowellen, hogy most aztán sajog minden porcikám.

Alig érkeztünk meg, és láttam munkához, máris megjelent a baba feje. Betsynek már egymást érik a fájásai. Szerencsés alkat, könnyen szül, és a gyerek – csakúgy, mint a többi – siet az anyjával találkozni.

– Mindjárt vége – mondom Betsynek, és meleg kezemet a két térdére teszem. Gyengéden széttárom a lábait, és segítek pucér hasán feljebb húzni a hálóingét, mert vajúdás közben ez nem is olyan könnyű. Betsy összeszorítja a fogát, nem akar sírni.

Szüléskor minden asszony kezdő. A sokadik alkalom is mintha az első lenne, és szakértelme csak azoknak van, akik körülötte segédkeznek. Betsy tehát maga köré gyűjtött mindenkit: anyát, nővéreket, húgokat, unokatestvért, nagynénit, csupa nőt. A szülés közösségi esemény, és mindenki serénykedni kezd, amikor a vajúdó asszony nem bírja tovább, és feljajdul fájdalmában. Tudják, mit él át. Az is talál magának munkát, akinek nincs saját teendője. Vizet forral. Fát tesz a tűzre. Mosott holmit hajtogat. Ezek alapvetően női munkák. Férfinak ilyenkor nincs helye ebben a szobában, nincs joga belépni, Betsy férje is visszavonult a kovácsműhelyébe, ahol tehetetlen aggodalmában egy darab olvadt fémet kalapál az üllőn.

A nők gyakorlottan és összeszokottan sürögnek, de a szemük rajtam, lesik minden mozdulatomat. Azonnal a kinyújtott kezembe nyomnak egy meleg vizes kendőt. Amint letörlöm vele a véres magzatvizet, már veszik is ki a kezemből, és tisztát adnak helyette. A Betsy körül szorgoskodó rokonok közül a legfiatalabb egy tizenkét évesél nem idősebb unokatestvér; az ő dolga, hogy a kendőket, törlőruhákat kimossa, és gondja legyen rá, hogy mindig lobogjon a víz a kannában, és tele legyen a mosódézsa. Undor és zokszó nélkül dolgozik.

– Itt a kisbabája – szólalok meg. Tenyeremmel megtartom csúszós, meleg fejét. – Kopasz, mint a golyó. Pont, mint a többi.

A görcs enyhül valamicskét, Betsy kihasználja az alkalmat egy kérdésre.

– Ez azt jelenti, hogy ez is lány? – kérdezi az állát fölszegve. Fintorog.

– Nem jelent semmit. – Rezzenéstelen tekintettel figyelem a tenyerembe nyomakodó fejét.

– Charles fiút akar – zihálja.

Charlesnak ebbe nincs beleszólása, gondolom.

Jön a következő brutális fájás, és Betsyhez odalépnek a testvérei, hogy fölemeljék és megtartsák a lábát.

– Amikor szólok, nyomjon – utasítom. – Egy. Kettő. Három. – Figyelem, mikor emelkedik meg Betsy hasa a méhösszehúzódástól, mint egy sátor. – Most.

Visszafojtja a lélegzetét, megfeszíti a hasizmait. A baba feje ujjnyival kijjebb csúszik, de kis füle még az anyja testében marad. Betsynek nincs ideje, hogy kifújja magát, máris itt a következő fájás, aztán még egy, nem ereszti a méhét. Betsy nyom. Levegő után kapkod. Megint nyom. Megint. És megint. Valaki letörli az izzadságot a homlokáról, a könnyeket az arcáról, de nem nézek föl. Végül a fej teljesen kibújik.

A tenyeremet finoman előrébb csúsztatva tartom a csecsemő arcát és az egyik kis fülét.

– Már csak a válla van hátra. Két nyomás, és kint van az is.

Betsy azonban megelégeli a dolgot, és maradék erejét összeszedve tol egy nagyot, majd hátrahanyatlik az ágyra, amikor a baba a testéből kiszabadulva a kezembe csusszan. Már csak az ezüstös köldökzsinór köti őket össze.

Gyenge, dühös kis sírás tölti be a szobát, Betsy rokonai mégsem tapsolnak, nem éljeneznek. Némán figyelnek, várják a bejelentésemet.

– Szervusz, kicsikém! – suttogom, és fölemelem a babát, hogy Betsy is láthassa. – Megint lánya született.

– Ó! – sóhajtja leverten, és felkönyököl, hogy megnézze.

A munkámnak még nincs vége, a figyelmem nem lankad. A kislányt az anyja két lába között az ágyra fektetem, és az ollómmal elvágom a köldökzsinórt. Elkötöm egy darab madzaggal, és megszűnik közöttük az eredendő kapcsolat. Kezet mosok egy vödörben, aztán hüvelykujjamat végighúzom a baba szájpadlásán. Nincs farkastorka. Gondolatban ezt az apró csodát is feljegyzem a sikeres szülések közé. Letörlöm a vért és a magzatmázat a tekergő, csúszós újszülöttről, de közben az anyát is figyelem, nem önti-e el a vér. Úgy látom, minden rendben van.

A rokonai rendbe szedik a haját, lemossák az arcát, langyos teát itatnak vele. Felültetik, tiszta alsóinget adnak rá. Szoptatni fog.

– Nézzenek oda, milyen szép vagy! – dicsérem a gyermeket, aztán hozzáteszem. – Nézzenek oda, hogy szeretnek!

És kérem Istent, hogy valóban így legyen.

Négy év alatt ez a harmadik gyerekük, de Charles Clark mindenáron fiúra vágyik. Ha nem vigyáz, a nagy akarásába belehal a felesége. Betsy mindenáron a férje kedvére akar tenni, nem utasítja el.

A csecsemőt tiszta, puha gyolcsba tekerem, és odanyújtom az anyjának, aki mellre teszi, és felszisszen, amikor a kicsi a mellbimbójára tapad. Ez újabb fájást indít be, amitől világra jön a méhlepény. Engem ez is lenyűgöz. Alaposan megnézem, nincsenek-e rajta rendellenességre utaló jelek, egyben kijött-e, nem maradt-e bent egy része. Ezt szintén szabályosnak látom, így a lábamnál álló vödörbe dobom.

– Egyvalami még hátravan – figyelmeztetem Betsyt.

Bólint, már tudja, mi következik.

– Tartson ki. Csak pár pillanat. De lehet, hogy fájni fog.

– Essünk túl rajta.

Ujjaim bütykeivel átgyúrom a hasát, rádolgozok a méh összehúzódásaira. Betsy arca meg-megrándul, de nem sír, aztán már nincs más dolga, csupán szoptatni.

– Mi lesz a neve? – kérdezem.

– Mary.

Azt jelenti, „keserűség”, gondolom, de helyeslőleg a fiatalasszonyra mosolygok, mert ilyenkor ezt várják.

A nők megmosdatják Betsyt, és tiszta, száraz vászonnal átkötik az ágyékát. A következő néhány napban minden szoptatás után, óránként cserélik majd rajta a kötést.

Hajnali fél négy van, messze még a pirkadat. A nőrokonok befejezik a takarítást, aztán alszanak, amennyit tudnak. Egy héten keresztül egymást váltva viselik majd gondját Betsynek és a gyerekeinek. Ennyi pihenés jut a kovács fiatal feleségének.

Leveszem elpiszkolódott kötényemet, újra kezet mosok. A hajam kiszabadult, hátratűzöm a lengedező szálakat. Leülök az ágy szélére, és megiszom az időközben kihűlt teámat. Akkor hozták be nekem, amikor megérkeztem. Egy ideig csak nézem az anyát a gyermekével.

– Szóljak Charlesnak, hogy minden rendben van? – kérdezem.

– Igen – válaszolja Betsy –, de nem akarom tudni, ha mérges.

– Nincs joga mérgesnek lenni. Gyönyörű gyermeket szült neki.

– Nem számít, van-e joga mérgesnek lenni.

Mély lélegzetet veszek, hogy megnyugodjak.

– Charles miatt most ne fájjon a feje. Én majd beszélek vele. Maga csak gyönyörködjék a lányában.

A Clark család egy kis faházban lakik a műhely mellett – három megyében ez az egyetlen kovácsműhely. Nem kell messzire mennem, de azért magamra terítem a lovaglóköpenyemet. A szobában fojtogató hőség után meghökkentő odakint a hideg, mintha pofon vágna. Minden lélegzetvétel szúrja belül az orromat. Harapni lehet a tiszta éjszakai levegőt, odafent fénylik a holdsarló, és az égbolt tintafekete takaróján ragyognak a csillagok.

Nem kopogtatok a kovácsműhely ajtaján, Charles amúgy sem hallaná a nagy kalapálásban. Egyszerűen benyitok. Betsy férje egyszerre átkozódik és imádkozik a bajsza alatt. Tökéletesen tehetetlennek érzi magát, de kizárólag ő a felelős a felesége gyötrelmeiért.

Fölemeli a fejét, amikor meglát, és egy pöröllyel olyan erősen sújt le egy fehéren izzó vasrúdra, hogy beleremeg alattunk a döngölt földpadló. Forró fém és sár szaga érződik. Izzadságé és félelemé. Charles Clark kiegyenesedik, a pörölyt félreteszi, és hátratol a homlokából egy nedves hajcsomót. Csak harmincéves, de már gyérül a halántékánál a haja, és a kopaszodástól idősebbnek látszik. Sötét a haja. Sötét a szeme. Sötét a szakálla. Kalóznak felcsaphatott volna, ha nem áll inkább kovácsnak.

Lopva megkockáztat egy pillantást, aztán elfordítja rólam a tekintetét.

– Él a feleségem? – kérdezi, és a torkát köszörüli, hogy ne remegjen a hangja.

– Igen, persze. Jól van.

Ha jól sejtem, meg van rendülve, csak nemigen látszik rajta. Végighullámzik rajta a megkönnyebbülés, megroggyan a térde, de összeszedi magát, és felém fordul.

– És a gyerek?

– Jó erős a tüdeje. Kislány.

Nem egyszerűen elkomorodik, hanem egy világ omlik össze benne. Arcizma megfeszül, ahogy összeszorítja, aztán megcsikordítja a fogait. Végül nagyot nyel, és megkérdezi.

– Adott már neki nevet Betsy?

– Marynek fogják hívni.

– Azt reméltem, fiú lesz.

– Tudom.

– A műhely miatt. Kellene a segítség… – Charles észbe kap, elszégyelli magát. – Szeretem a lányaimat.

– Nem állítottam, hogy nem szereti őket.

– De jól jönne a segítség. Rengeteg a munka. Meg akartam tanítani a mesterségre.

Nincs kedvem elmagyarázni neki, hogy egy újszülöttnek amúgy sem sok hasznát venné a kovácsműhelyben. Legalább tíz évet kellene rá várnia, hogy a fia – ha lesz – beállhasson az apja mellé a műhelybe bármilyen egyszerű munkára.

– Itt van segítségnek John Cowan. És még születhet fia. Betsy fiatal. Maga is.

Charles úgy bólint, mint aki fontos döntésre jutott.

– Most majd még jobban próbálkozunk. Tenni fogok róla.

Ostoba fajankó.

Közelebb lépek a téglából rakott kemencéhez, és Charles alkarjára teszem a kezemet. Izmos, sebhelyes, meleg a tűztől. Rég leégett már róla az összes szőrszál.

– Még hónapokig nem szabad – figyelmeztetem. – Legalább. Ha fiút akar, engedje, hogy a felesége teste meggyógyuljon. És még akkor sem maga, hanem Isten dönti el, fia vagy lánya születik. Érti, amit mondok?

– Nem vagyok kegyetlen – válaszolja.

Csak követelőző és hálátlan. De ezt megtartom magamnak. Charles az a fajta ember, aki meghallja az igazságot, de csak ha virágnyelven mondják.

– Betsynek most ennél is többre van szüksége. Legyen hozzá kedves. És türelmes.

Nem szól semmit, így hát megszorítom a karját, és hagyom dolgozni. John Cowan aznapra már letudta a munkáját, és bevette magát a kuckójába a padláson, a műhely túlsó végében. Tagbaszakadt legény, leginkább egy ökörre hasonlít, nem is sokkal okosabb. Horkolva alussza az igazak álmát, nem törődik sem a most világra jött gyermekkel, sem a mestere kalapálásával. Álló nap a fém pengését hallgatja, miért zavarná az álmát?

Visszatérek a házba, és elnyúlok a tűzhely mellé nekem odakészített szalmazsákon. Betsy nőrokonai néhány óra múlva fölkelnek, és az új élet tiszteletére főzni kezdenek. Hallowellben tartják ezt a szokást. Ha gyerek születik, főznek. Van, ahol vászonterítőn szolgálnak fel bőséges lakomát, máshol sietve összerakott szegényes, hideg falatokat kapok. Van, ahol vendégágyba fektetnek, van, hogy nincs is hová ledőlnöm. Nemegyszer előfordult, hogy széken ülve aludtam, és arra riadtam föl, hogy félrebillent a fejem. A mai éjszaka szokványosnak mondható. Szerény hajlék, zavartalan szülés, egyszerű fekhely, majd kiadós reggeli.

Összegömbölyödöm a köpenyem alatt, nézem a mennyezet durván ácsolt gerendáit, hallgatom a szobából kiszűrődő hangokat. Halk horkolás, neszezés és suttogás hallatszik, miközben Betsy nőrokonai is nyugovóra térnek. Már elnehezülni érzem a szemhéjam, amikor nyílik a bejárati ajtó, és Charles oson a recsegő padlón a hálószoba felé. Hegyezem a fülemet, haragos szavakat várok, de csak egy férj suttog kedvesen a feleségének.

*

Mintha éppen csak lehunytam volna a szememet, amikor egy nagy, kérges kéz rázza meg a vállamat. Charles az, kezében lámpást tart, hangjából sürgetés csendül.

– Ballard asszony – suttogja. – Keljen fel!

A hálószoba felé nézek, ahol az anyát hagytam a gyerekével, elfog a rémület, hogy baj történt, míg aludtam.

– Ők jól vannak. – A bejárati ajtóra mutat. – Magáért jöttek. Azt mondják, sürgős.

Legfeljebb egy óra telhetett el azóta, hogy lefeküdtem. Úgy érzem, pókháló van a fejemben és vatta a szememben, de szorosabbra húzom magamon a köpenyemet, és követem Charlest a házból kifelé. Hirtelen, kíméletlenül csap meg a hideg, borzongva felszisszenek.

Charles magasba emelt lámpásának fényénél felismerem a lovast. Középkorú, középtermetű, nem túlságosan vonzó ember. Nem értem, mit keres itt, amikor egy tutajon már félúton kellene lennie a fiammal Long Reach felé.

James Wall ki van merülve, látszik rajta, hogy egész éjjel virrasztott a kegyetlen hidegben. Vörös a szeme, a haja zilált, az arca borostás. Nyalogatja felrepedt ajkát.

– Bocsásson meg, Martha, nem szívesen zavarom – szólal meg. – De velem kell jönnie a városba. Most rögtön.

– Azt hittem, órákkal ezelőtt elindultak Jonathannel.

– Így is volt – bólint. – Baleset történt.

PART UTCA

– Mi történt? – kérdezem Jamestől, amint elindulunk a kovácsműhelyből.

Gyorsan benéztem még Betsyhez, és összepakoltam a táskámat, közben James felnyergelte a lovamat. Brutus azonban nem könnyítette meg a dolgát, és ki akart harapni egy falatot a vállából. James most a fájós részt dörzsöli.

Idegesen felsóhajt.

– Késő este indultunk el Dawin rakodópartjától, már kezdett beállni a jég. Én, Sam és Jonathan. Középen még nagyjából tizenöt méter szélesen hajózható volt a folyó. Azt hittük, lesz annyi időnk, hogy elérjünk a fűrészáruval Long Reachbe, de úgy egy órája körbezárt minket a jég. Életemben nem láttam még ehhez hasonlót, Ballard asszony. Egyszerűen elnyelte a tutajt. Az egyik percben még vitt minket a sodrás, a következőben meg már álltunk. Sam Dawin megpróbált kimenni a partra, de beszakadt alatta a jég.

– Elmerült?

– Kis híja volt. De mikor a vízbe esett, megkapaszkodott a jég peremében. Épp csak leért a fenékre a lába ujja. Tudja, milyen magas Sam. Nem ment könnyen, de kihúztuk. Jonathan rögtön elindult vele haza, magukhoz.

– Akkor siessünk! – vágom a sarkamat Brutus oldalába. A ló könnyű vágtába kezd, kis időbe telik, mire James utolér minket.

– Megbocsásson, Ballard asszony, de nem a malomba megyünk. Amos Pollard azért küldött, hogy a fogadóba vigyem.

– Mi köze ehhez Amosnak?

– Amikor Sam elmerült, látott egy hullát. – Nézi megrökönyödött arcomat, és folytatja: – Egy férfit. Meg volt fagyva. Kivágtuk a jégből. Én, Amos meg még páran. Ezért megyünk most a fogadóba. Amos ragaszkodik hozzá, hogy először maga nézze meg. Mielőtt bárki más látná. Azt mondta, magát egészen biztosan érdekelni fogja.

Jó néhány holttestet láttam már az évek során, de egyik esetre se állítanám, hogy érdekelt volna. Tény, hogy néha szükség volt a közreműködésemre, de élvezni sosem élveztem.

Az ég színe tintafeketéből fémes szürkévé hígul. Félrebiccentett fejjel nézem James profilját. Eltökélten összeszorítja a száját. Szemöldökét összevonja, erősen markolja a kantárszárat.

– Mit hallgat el? Kit találtak meg a folyóban?

Sokáig hallgat.

– Nehéz megállapítani – feleli végül.

– Úgy érti, nem akarja elmondani?

– Úgy értem, hogy nem tudom. Egyelőre szerintem senki se tudja. – Nyel egyet. – Eléggé helybenhagyták… főleg az arcán.

James Wall nagyon ügyetlenül hazudik. Kell még tíz év és jóval több élettapasztalat, hogy ezt a készséget tökélyre fejlessze, de az arca egyelőre elárulja, hiába néz ismét az út felé. Lehet, hogy nem hazudik, de az hétszentség, hogy nem mond el mindent.

– Hát jó – folytatom kedvesen. – Akkor maga szerint kit vágtak ki a jégből?

Váratlanul éri a kérdés, és rá is vágja a választ, mielőtt végiggondolná a következményeket.

– Joshua Burgesst.

Nahát.

Magam is meghökkenek, micsoda megkönnyebbülést – nem is, örömöt – érzek a név hallatán. Ez igazi csoda. Reméltem, hogy Burgess kötélen fogja végezni, de az a lényeg, hogy meghalt, és szemernyi sajnálatot sem érzek iránta. De továbbra sem értem, miért küldött értem Amos, és ezt most meg is mondom Jamesnek.

– Elég nagy… – elhallgat, a megfelelő szót keresi – kár esett benne… és nem csak az arcán, ha érti, mire gondolok. Valakinek meg kell állapítania a halál okát. Hogy hivatalos legyen, ha esetleg vizsgálatot rendelnek el.

Helybenhagyták. Kár. Más szó, más jelentés.

– És Amos Pollard nem bízik Cony doktor véleményében?

– A doktor urat közismerten jó barátság fűzi North ezredeshez.

Jár az agyam. James Wall rendkívül óvatosan fogalmazott, meg ki sem jelölte a pontokat, én azonban összekötöm őket.

– Akkor hát valóban Joshua Burgesst találták meg? És valaki meggyilkolta?

Nem válaszol. Grimaszba szalad az arca, összeszedi a bátorságát, és megkérdezi, amire mindig is kíváncsi volt.

– Maga szerint igaz, amit Rebecca Foster állít? North ezredesről meg Joshua Burgessről? – Mintha szégyellné magát a merészségéért, és széltől kipirosodott arca még vörösebb lesz. – Elhiszi, hogy erőszakot tettek rajta?

Még most, hónapokkal később is tisztán látom magam előtt Rebecca Fostert. Egyedül találtam otthon a gyerekeivel, amikor a megbecstelenítése után több nappal arra járva betértem hozzá. Az ura elutazott, könnyű préda volt. Elláttam felrepedt ajkát, a véraláfutást a szeme körül, a zúzódásokat az arcán. Megvizsgáltam a sötétlila foltokat a testén, a karján és a combján, a csuklóján és a bokáján. Törött csontot és nyílt sebet kerestem, de vajmi kevés olyan sérülést találtam, amelyen segíteni tudtam. Azt a másik fajtát meg nem lehet gyógyítani. Láttam már ilyeneket máskor is. Tudtam, mit jelentenek. Megfürdettem a lelkész fiatal, csinos feleségét. Tiszta ruhát adtam rá, és betakargattam. Végül leültem mellé, hogy kisírhassa magát a vállamon. Simogattam a haját, kedvesen suttogtam a fülébe. Megvártam, amíg elfogynak a könnyei, és akkor meghallgattam borzalmas, szívfacsaró vallomását, hogy ne egyedül kelljen cipelnie a terhét.

Csak az tud másokat jól meghallgatni, aki eleget gyakorolta. Hosszú éveken keresztül ültem betegek és vajúdó asszonyok mellett, vártam, hogy megosszák velem a titkukat, amely miatt el kell viselniük kínjaikat. Tudom, hogy apránként mesélik el. Jön az első, szörnyű beismerés, aztán mindaz, ami megelőzte. Egy lopott pillantás. Egy titkos, érzéki érintés. A szenvedély és az önuralom elvesztésének pillanatai. Néha azonban – és ez a legrosszabb – olyan történetet mondanak el-elcsukló, megtört hangon, mint amilyet Rebeccától hallottam néhány hónapja. Van, amikor brutális megbecstelenítésről hallok. Néha a nők olyan bűnöket kénytelenek bevallani, amelyeket nem követtek el. Akik álmukban sem gondolták volna, hogy ilyesmi megeshet velük. Tiltakoztak, küzdöttek ellene. Rebeccát némán, mozdulatlanul hallgattam végig azon a délutánon. Szavak helyett csupán egy-egy biccentéssel bátorítottam. Nem. Nem szólalhattam meg. Akkor még nem. Tudtam, hogy megijedne a hangomtól, és elhallgatna. Két dolog felől nem maradt kétségem: mindent ki kell adnia magából, nekem pedig muszáj megtudnom, ki fog megbűnhődni mindezért.

– Igen – válaszolom végül Jamesnek, szinte fuldokolva a dühtől. – Rebecca igazat beszél, és elhiszem minden szavát. Láttam, mit műveltek vele. De abban reménykedtem, hogy Joshua Burgess ezért akasztófán végzi.

James komor arccal néz rám.

– Még az is lehet, hogy ott végezte.

POLLARD FOGADÓJA

Valami ég. Már a várostól negyed mérföldre érzem a szagát, és egy pillanatra megrémülök, hogy Burgess halála pusztulást hozott Hallowell városára. De a kanyar után látom, hogy csak a fogadó terméskő kéménye okád sűrű füstöt. A nedves fa nem ég jól, a füst ködként üli meg és büdösíti be a környéket. Facsarja az orromat.

Pollard fogadója nagy, sötét tömegnek tűnik a szürkülő égbolt előtt. A Part és a Winthropi utca kereszteződésében áll, kőhajításnyira Coleman doktor vegyeskereskedésétől és a Kennebec folyótól. Egyszerű tartóoszlopokból és keresztgerendákból ácsolt kétszintes, téglalap alakú épület, amely a város igényeihez igazodva tölti be rendeltetését: kocsma, bíróság, vendégfogadó, imaterem – vagy, mint jelen esetben, halottasház.

Nem ritka az ilyesmi. Tavaly szeptemberben éppenséggel kaszárnyaként szolgált, amikor a bostoni milícia átvonult Hallowellen, vagyis a Hookon, ahogy a helyiek nevezik a folyó itteni kampó alakú kanyarulatáról a városkát. A katonák két héten keresztül tanyáztak itt, vedelték a grogot, és a földön aludtak, aztán elvonultak, és csatlakoztak Pittstonban az ezredükhöz. Utána hetekig bűzlött az épület a mosdatlan férfiaktól és a lószartól. Ezután pontosan kilenc hónappal – a bostoni milícia állomásozásának meglehetősen szerencsétlen mementójaként – világra segítettem Sarah White leánygyermekét. A még hajadon Sarah-t nagy örömmel vették a szájukra az asszonyok, s egyúttal sajnálatos módon a férfiak is élénken érdeklődni kezdtek iránta. Én a magam részéről szánom a lányt – a csinoska pofi és a balszerencse gyakran jár együtt –, de ettől még ugyanolyan rokonszenvesnek találom. Sok éve jóban van a lányaimmal, és én aztán mindenkinél jobban tudom, hányféle méltatlan módon maradhat teherben akaratán kívül egy nő.

– Más is tud a holttestről? – kérdezem.

– Nem valószínű.

– Hány ember kellett, hogy kivágják a jégből?

– Hét. Egytől egyig Amos válogatta őket össze.

Ez jó hír, gondolom.

A Part utcán mindkét irányban végigpillantva megállapítom, hogy Hallowell lakosai kétségkívül ébren vannak már, csak még nem bújtak elő a házakból. A függönyöket elhúzták, bentről a lámpások meleg fénye árad, a hóval vastagon belepett ereszek alatt gyerekek szedegetik a tűzifát. Egynémely dolgos háziasszony lopva ásítozva már a bejárati ajtóhoz vezető lépcsőt sepri. Csupán idő kérdése, hogy a hajnali események híre eljusson North ezredeshez – látom, hogy öt házzal lejjebb füst száll föl a kéményéből –, aztán Cony doktorhoz Fort Westernben, a folyó túloldalán. Szerencsés esetben lesz időm megvizsgálni a holttestet, mielőtt megérkezik, és átveszi tőlem a feladatot.

James jó arasznyival alacsonyabb nálam, de tőle telhetően lesegít a nyeregből, és mindkettőnk lovát az oszlophoz köti. Mialatt a táskámat lecsatolja a nyeregről, én kirázom a lovaglóköpenyemet és lehúzom finom bőrkesztyűmet, amelyet Ephraimtól kaptam karácsonyra. Lovaglószoknyám két nyílásán bedugom a zsebembe, és begyakorolt szenvtelenséggel nézek magam elé.

James kinyitja előttem az ajtót, és int vaskos karjával, hogy lépjek be.

– Csak ön után.

Kerülöm a tekinteteket, és igyekszem azt a benyomást kelteni, hogy történetesen éppen erre jártam e hajnali órán. Fölmegyek a lépcsőn, belépek. Azonnal kitör a hangzavar. Az emberek talpra ugrálva kiabálnak. Hadonásznak. A fogadó hátuljából nyíló ajtóra mutogatnak. Hármuk kezében egy-egy korsó erős almabor. Senkinek sem jut eszébe, hogy köszönjön. Egyikük már részeg: Chandler Robbins imbolyog a székén, és ostoba arckifejezéséből ítélve már alaposan a pohár fenekére nézett.

– Csend! – kiáltok rájuk, öklömet a csípőmre támasztva. Mind a hét férfi elhallgat, én meg sorra a szemükbe nézek. – Magyarázatot várok, ha nem veszik zokon.

A húszéves Moses Pollard fölszegett állal kiválik a csoportból. Széles a válla, keskeny a csípője, és látszik rajta, hogy az idő előrehaladtával csak erősebb lesz. Amikor azonban megszólal, beszéde dallamos, hangja kedves – olyan, mint skót származású anyjának.

– Köszönjük, hogy eljött, Ballard asszony – mondja. – Hátul van. Mármint az, akit kivágtunk a jégből. – Moses azzal a csálé félmosollyal néz rám, amelyet szintén az anyjától örökölt, de mentegetőzést hallok a hangjában, amikor folytatja. – Nem akartuk egyik olyan asztalra sem kiteríteni, amelyikről később enni fogunk. A tisztaság végett is, meg aztán anyám szerint el is ijesztené a népeket, ha egy halottat kellene nézniük, miközben a kásájukat kanalazzák.

Amos Pollard súlyos karjával átkarolja a fia vállát. Kis hang szalad ki belőle, ami lehet rosszalló morgás, de nevetés is. A fia beszéde friss, hajlékony dallamú, neki viszont egy első generációs német telepes torokhangú baritonja jutott.

– A feleségem megfenyegetett, hogy kitekeri a nyakamat, ha hagyom.

Nagyjából tíz asztalról van szó. Az egyiket körülülik a jelen lévő hallowelliek, de a többi lapja tisztára van törölve, rajtuk meleg fényű lámpások világítanak, a padok szépen, takarosan alájuk tolva várakoznak a vendégekre. Mindegyiknél nyolcan férnek el, és a több évtizednyi használatban simára kopott a lapjuk a tányérok meg a könyökök alatt. Pollardék fogadójában majdnem minden masszív és szögletes, beleértve a tulajdonosokat is. A helyiség két végében lévő nyitott, nagy tűzhelyeknél kényelmesen meg lehet sütni egy-egy másfél éves bikaborjút, és a terem ettől leginkább egy középkori angol udvarház ebédlőjére emlékeztet. A kőlapokból lerakott padlót tisztára söpörték. Gyertya és a fa ápolására használatos méhviasz és az előző esti vacsora szagát érezni – ha jól sejtem, marhát főztek krumplival.

Az idősebb Pollard robusztus ember, az álla négyszögletes, a keze hatalmas. Úgy irányítja a fogadót, mintha polgármesterként egy kisebb várost kormányozna, pedig a felesége, Abigail a hely igazi motorja. Az asszonyt a Hookban mindenki szereti a jó szívéért, remek humoráért és a kiváló főztjéért. Nincs kétségem felőle, hogy távol tartja magát ettől a szörnyű ügytől. Abigail az a fajta asszony, aki öt libát levág, megkopaszt, kibelez és megsüt ebédre, de az emberi vért nem bírja. Egy kezemen meg tudom számolni, hány hozzá hasonló nőt ismertem életemben, és jóllehet általában nem szenvedhetem, ha valaki finnyás, Abigail kivétel, mert neki még ez is jól áll.

– Mit segítsek? – kérdezi Moses, és távolabb lép az apjától.

Jó benyomást akar rám tenni. Nem kerülte el a figyelmemet, milyen szemeket mereszt Hannah lányomra, és gyaníthatóan megfordult a fejében, ne udvaroljon-e neki.

– Egyelőre nem tudom. Előbb látnom kell.

Amos egyenként megropogtatja hatalmas bal kezének ujjait. A rettenetes hangoktól megrándul az arcom. Mintha gallyakat tördelne.

– Nem szép látvány, Martha – mondja.

A szemébe nézek.

– Nem sok szépet látok a munkám során – szögezem le.

Amos a hátsó kamrához vezet, és amikor elhaladok Moses mellett, hamiskásan rámosolygok. Minél jobban megismerem ezt a fiút, annál rokonszenvesebbnek találom. Ránézésre tiszta apja, de a jó szívét és a segítőkészségét az anyjától örökölte.

A hónom alatt hozom a táskámat, lovaglóköpenyemet a másik karomra terítem. A többiek a saját fontosságuk tudatában követnek, de azért nem tágítanak egymás mellől, és mind dörmög valamit az orra alatt.

– Fogadni mernék, hogy már Bathig vagy majdnem addig befagyott a Kennebec.

– És legalább egy tucat hajó ott marad tavaszig.

– Bedagadt a térdem a hidegtől. Nem bírom rendesen kinyújtani, lóra ülni se tudok.

– Hallottátok, hogy a néger asszony megint itt van a Hookban?

Az utolsó megjegyzésre felfigyelek, és hátranézek a vállam fölött Seth Parkerre. El akarom kapni a pillantását, hogy megkérdezzem, jól van-e a néger asszony, de Parker a kamra ajtajára mered, talán észre sem vette, hogy hangosan tette föl a kérdést. Ezek az emberek kínkeserves munkával kivágták a jégből a holttestet, de most, hogy újra látni fogják, csak erőt vesz rajtuk a nyugtalanság. Amikor a kamraajtó hátborzongatóan nyikorogva kinyílik, egy emberként hőkölnek hátra.

Uramatyám, csóválom a fejemet. A férfiember meg a halál: vagy elkövető, vagy gyáva nyúl.

A bevetülő fény négyszöge a padlóra és az asztal alsó felére esik, maga a holttest behajlított végtagoknak és gyűröttre fagyott ruha sötét halmának látszik csupán.

– Kérek egy lámpást – szólok hátra a vállam fölött Mosesnek. – Kettő még jobb lenne.

Elsiet, és már hozza is őket, a többiek pedig utat engednek neki. Az asztal mindkét végére tesz egyet. A hirtelen támadt meleg fényben jól látom a tetemet.

Két dolog azonnal egyértelmű.

Kétség sem férhet hozzá, hogy Joshua Burgess az.

És felakasztották.

Nem csupán a holttestet látni, hanem az egész kamrát is. A falaknál és a sarkokban halmokban áll az ennivaló, a gerendáról is kolbászok lógnak le. Végigfut a hátamon a hideg, olyan groteszk hatást kelt az asztalon kiterített holttest a felakasztott sonkák alatt. Ennyi elég is az egyik férfinak, hogy öklendezni kezdjen.

Nem foglalkozom a távolodó léptekkel, a feszélyezett toporgással, a hirtelen beálló csenddel, hanem közelebb lépek az asztalhoz. Semmivel sem törődöm, csak lelassítom a szívverésemet és kiűzöm a fejemből a nem odavaló gondolatokat – ebben a tanult összpontosításban félretolom a nyugtalanságot, a félelmet, a zűrzavart. Az orromon keresztül mély lélegzetet veszek, megállapítom, hogy petróleum, hagyma és só szagát érzem, de vérét, rothadásét, hányadékét nem, és leteszem a táskámat és a köpenyemet. Mindkét csuklómon kigombolom a mandzsettámat, és könyékig feltűröm a ruhám ujját – először a jobb karomon, aztán a balon. A táskámban tiszta, szorosan összetekert kötény lapul. Pecsétes már a sokévnyi használattól, és megpuhult az anyaga. Belebújok, hátul megkötöm a derekamon, és közben kíváncsian szemügyre veszem a holttestet.

– Moses?

Odalép mellém.

– Igen?

– Hozzon nekem forró vizet egy mosdótálban és tiszta törlőkendőket.

Értetlenül pislog, már kérdésre nyitja a száját, de látom, hogy nehezére esik megszólalnia. Nem akar tiszteletlennek tűnni, de szükségtelennek tartja a kérést. Végül csak egy szót tud kinyögni, mert rögtön a szavába is vágok.

– De…

– Tudom. Már nem él.

– Akkor mi értelme lemosni?

Egyszerű, de kegyetlen kérdés. Kiderül belőle, melyik táborhoz húz a várost megosztó botrányban. Minek ennyit törődni egy gazember tetemével? Egy erőszaktevőével?

Helyeslő morgások és motyogások hallatszanak hátulról, a küszöb felől. Amos Pollard minden jel szerint olyanokat válogatott össze a hajnalban elvégzett hátborzongató feladatra, akik Rebecca Fosternek fogják pártját.

– Nem lemosni akarom, hanem megvizsgálni – jelentem ki szenvtelenül. – Ez a dolgom.

Hátrapillantva megállapítom, hogy az ebédlő tűzhelyeiben lobogó tűz melege még sokáig nem fog elérni a kamrába. Úgy érzem, ez a nyirkos hideg gonoszul a ruhámba szivárog. A csontjaimba. A kötényemhez dörzsölöm a tenyeremet, hogy a bőr és a vászon súrlódásakor kicsit felmelegedjen.

Amikor Moses megérkezik egy kis mosdótállal és egy halom tiszta ronggyal, elhatározom, hogy próbára teszem. Anyaként végtére is minden jogom megvan hozzá, és ha egyszer majd feleségül akarja venni a lányomat, csak állja a sarat úgy, ahogy egy ilyen helyzetben Hannah állná. Legyen olyan elnyűhetetlen, mint a bőr, és ugyanúgy ne ismerje a félelmet, mint az apja. Nem látnám szívesen a családban, ha az anyja gyenge gyomrát örökölte volna.

– Még mindig van kedve segíteni? – nézek rá kihívóan, oldalt billentett fejjel.

Nagyot nyel, de pusztán ez árulkodik bizonytalanságról.

– Igen.

– Akkor lehet a segédem.

Gyanakodva néz rám, de bólint. Ezzel be is érem, és jutalmul szélesen rámosolygok. Ettől mintha felbátorodna, és egy kicsit kihúzza magát. A férjem sokszor a fejemhez vágja, hogy szűkmarkúan bánok a mosolyommal, mert ki kell érdemelni, de szerintem nincs igaza. Csak nemigen van kedve mosolyogni az embernek.

– Mit csináljak? – kérdezi.

– Van a táskámban egy olló. Keresse meg, kérem.

Hamar megtalálja, aztán a hátam mögött várja a további utasításokat.

Még nem olvadtak fel a Joshua Burgess hajába és testére fagyott jégdarabok, és a víz a lábam mellett a kőpadlóra csöpög. Kihúzom Burgess haját a szájából, és mikor hátratolom, hosszúkás, vörös foltot látok a halántékán. Most már semmi kétség a holttest személyazonossága felől. A Hookban kizárólag Burgessnek van ilyen anyajegye.

Az inge és a nadrágszára is több helyen elszakadt, ahogy a hallowelli férfiak a jeget kalapálták körülötte. Az én tekintetem azonban törött, természetellenes szögben félrebillent nyakára vándorol. Az álla alatt a nyakán kötél okozta horzsolást látok, és egy hosszanti vágásból kitüremkedik valami rémes fehérség – vélhetőleg a légcsöve.

De hol a kötél?

– Moses? – szólalok meg.

– Igen?

– Maga is ott volt a többiekkel?

– Igen.

– Volt kötél a holttest nyakán, amikor kiszabadították a jégből?

– Nem emlékszem, hogy lett volna.

– Legyen szíves, kérdezze meg a többieket.

Sarkon fordul, és nesztelenül, mint egy macska, kimegy a kamrából.

Életem csaknem öt és fél évtizede alatt Joshua Burgessen kívül mindössze egy akasztott embert láttam, és az egész másképp nézett ki – de persze az az illető nem halt meg azonnal. A rendesen elvégzett akasztás során eltörik a nyak, és a halál gyorsan beáll. Ettől még a látvány gyomorforgató. Az elfuserált akasztás során voltaképpen lassan megy végbe a fulladás, amitől kivörösödik az arc, kiguvad a szem és a szájból kifordul a nyelv. Joshua Burgess szeme tágra van nyitva, ám az arcán inkább meglepetés látszik. A szája felszakadt, több foga kitört.

De kötélnek akkor is lennie kellene. Akár a bitóra, akár egy fára vagy egy hídra akasztanak fel valakit, onnan le kell vágni. A holtsúly szó jut eszembe, miközben végighúzom az ujjamat a nyakán keletkezett horzsoláson.

– Kötelet senki sem látott – tér vissza a hírrel Moses.

Akkor a gyilkos magával vitte.

Ez nyugtalanít, de egyelőre nem foglalkozom vele.

Burgess nem nősült meg. A Winthropi utcában él – vagyis élt – egy harmadosztályú telken, három mérföldre innen. Ezek a telkek a legkisebbek, a legkevésbé kapósak, ráadásul a legtávolabb esnek a folyótól, és általában nőtlen férfiaknak vagy egykori katonáknak jutnak, akiknek kevés a pénzük és nincsenek jó kapcsolataik. Burgess, amióta csak Hallowellbe költözött, nem rejtette véka alá, hogy folyóparti telekre fáj a foga, mert szeretne egy malmot. Ilyen telket azonban nehéz találni, és Ephraim szerint mindet bérbe is adták már.

De ettől függetlenül tény: Burgess gazdálkodott, és most, hogy meghalt, valakinek gondoskodnia kell a jószágairól. Ezt meg is említem Mosesnek, miközben végigtapogatom a hulla fejbőrét, hátha találok rajta valamilyen sérülést, amely nem látszik hosszú, koszos hajától.

– Megyek, szólok apámnak – mondja a fiú –, biztos oda tud küldeni valakit értük.

Mire visszaér, megállapítottam, hogy nincs sérülés Burgess fején.

– Apám odaküldött három embert, hogy hajtsák át a jószágokat a szomszédokhoz. Az értékeket is összeszedik a házból, és megőrzésre áthozzák ide, amíg elő nem kerülnek Burgess rokonai.

Megköszönöm, majd felkészülök a vizsgálat következő részére.

– Ollót – nyújtom ki a kezem.

A tenyerembe teszi, és közelebb lép. A fém hidegebb, mint a levegő, de a súlya segít, hogy a feladatomra koncentrálhassak. Levágom a holttestről az ing maradékát, és kicsit hátrább lépek, hogy lássam az összképet. Sokat tanulmányozom az emberi anatómiát, és mindig lenyűgöz, mennyire különbözőek vagyunk. Van, aki magas. Más alacsony. Telt. Egyenes. Kövér. Sovány. Burgess nem nagydarab ember. Átlagos testalkatú, vagy annál soványabb, az a szikár fajta, aki télen sokat fogy. És könnyen lehet, hogy ő a legszőrösebb férfi, akit életemben láttam. Télen a legtöbb férfi persze szakállt növeszt, neki azonban a mellkasát, a karját és a hátát is egybefüggő sötét, kemény szőr borítja. De ez sem takarja el a számtalan rémes zúzódást és a nyilvánvalóan törött bordákat. Eltört a karja és sok ujja is. Így első ránézésre azt mondanám, hogy összerugdosták az arcát és a felsőtestét. Amikor levágom róla a nadrágját, kiderül, hogy lejjebb sem kímélték.

És ekkor távoznak öklendezve, átkozódva és izzadva a még ott maradt bámészkodók a kamraajtóból. Úgy látszik, hiába vádolták meg erőszaktétellel Burgesst, kevés férfi bírja gyomorral egy másik szétroncsolt ágyékának a látványát.

Rápillantok Mosesre, ő hogy viseli, de csendben áll, csak egy izom ráng összeszorított állán. Az orrán keresztül lélegzik, és üres tekintettel mered maga elé. De ő legalább nem futamodott meg. Nem is hányt.

– Rászolgált, nagyon is – suttogja végül. – Ha az én húgomat támadta volna meg, meg is ölöm. És nem érezném magam rosszul miatta.

Lemosom a vért és a piszkot a csupasz, fagyott, összetört testről. Nem figyelek az ebédlőből behallatszó kiáltásokra és megjegyzésekre. Ügyet sem vetek a sorra elköszönő emberekre. Nem rezzenek össze, amikor becsapódik egy ajtó, felvakkant egy kutya, vagy egy vendég elkáromkodja magát. Akkor is aprólékosan tovább vizsgálom a zúzódásokat, vágásokat és szúrásokat, amikor a léptek a kamra felé közelednek. Kizárólag a holttestre, a feladatomra összpontosítok, és alapos munkát végzek.

Kisvártatva megérzem, hogy Moses feszélyezetten mocorog.

– Ballard asszony… – szólal meg, és az utolsó szótagnál felviszi a hangsúlyt.

– Joshua Burgesst összeverték, felakasztották és a folyóba dobták. – Bólintok, kezemet a kötényembe törlöm, és a következtetésemmel elégedetten hátralépek az asztaltól. Amikor azonban Moses felé fordulok, látom, hogy az ajtót nézi. Figyelmeztetésül szólt, nem kérdezni akart.

– Ezt majd inkább én döntöm el.

Fiatal férfi áll az ajtóban, és önelégülten vigyorog. Drága kabátot visel, egyik kezében bőrtáskát tart, a másikban egy új nemezkalapot. Frissen borotválkozott, és piperkőc módon jóképű, ami mindig is idegesített.

– Maga kicsoda? – kérdezem.

– Dr. Benjamin Page vagyok.

– Hol van Cony doktor?

– Elutazott. Bostonban van. Én helyettesítem.

– Nem hinném…

– Biztosíthatom, asszonyom…

– Ballard asszony.

– Örvendek, hogy megismerhetem, Ballard asszony. – Meghajtja a fejét, de a hangja elutasító. – Biztosíthatom, hogy a Harvard Egyetem orvosi fakultásán nemrégiben diplomát szerzett orvosdoktorként megfelelő képesítéssel rendelkezem a vizsgálat elvégzésére.

Ökölbe szorul a kezem, de nyugalmat erőltetek magamra, majd ellazítom az ujjaimat és leengedem a kezemet.

– Szükségtelen elvégeznie, Page doktor, én ugyanis már megtettem.

Hamis mosollyal közelebb lép.

– Kétségkívül érdekesek lehetnek az ön amatőr megfigyelései, de bizonyára nem veszi zokon, ha én folytatom a munkát.

COLEMAN DOKTOR VEGYESKERESKEDÉSE

– El kell intéznem valamit – mondom James Wallnak, amikor megállunk a fogadó előtt. – De addig is megkérhetném valamire?

– Mire?

– Tartsa rajta a szemét Page doktoron. Nem bízom benne.

– Rendben van, Ballard asszony. Itt maradok, amíg el nem ment – feleli James.

A fiatal, új orvos nyilvánvalóan egyetért majd a véleményemmel, aztán a hallowelliek elföldelhetik Joshua Burgesst, hogy megrohadjon. Csakhogy fagyott a talaj, és ebben a hidegben legfeljebb fejszével lehetne feltörni. Egyébként valószínűleg három megyében sem találnak embert, aki elvállalná. Felmerül tehát a kérdés: mi legyen a megnyomorított holttesttel? Egyelőre először vászonba tekerik, aztán ponyvába, és a fogadó mögött lévő kamrában marad, amíg nem adódik jobb megoldás.

Nem kerülte el a figyelmemet, hogy Chandler Robbins részeg mámorában azt javasolta, dobják vissza a folyóba. Végül is ott van a lyuk a jégben, amit vágtak, mondta. De senki sem törődött vele, aztán mindenki felállt és szétszéledt.

Jamest még fáradtabbnak látom, amikor elindulok azért, amit csak Samuel Colemannél találok.

Szerencsére elég átvágnom az úton, aztán balra fordulnom.

Az ajtó fölött a COLEMAN VEGYESKERESKEDÉSE feliratú cégér úgy nyikorog az enyhe szélben, mint egy régi kapu a rozsdás zsanérjain. Egy pillanatra elfog az aggodalom, hogy talán nem nyitott még ki a bolt, de alig teszem a kezem a kilincsre, már ugorhatok is hátra, hogy kitérjek két szakállas és büdös prémvadász útjából.

– Nem adott valami sokat a bőrökért, mi? – morogja az egyik a másiknak.

Visszatartom a lélegzetemet, amíg elhaladnak mellettem. Kétlem, hogy egy hónapon belül mosakodtak volna.

– Fogd meg azt az ezüstrókát, azért majd ad. Könnyen megér húsz dollárt is. Még többet is, ha rajta marad a feje, amikor megnyúzzuk.

– Errefelé nincs ezüstróka – érvel a másik. Lelép a széles deszkajárdáról, és balra, Pollard fogadója felé fordul. – Ritka az, mint bordélyházban a szűz lány.

– És pont olyan drága is. De én láttam egyet. Egy szép kis szukát. Feljebb a folyón. Tegnap. A walesi malmánál.

Nézek utánuk, ahogy átballagnak az úton. Csizmájukról sár meg szemét pereg; mire a túloldalra érnek, már csak halk morgásnak hallatszik a hangjuk. Alighanem elverik a fogadóban a pénzt, amit az imént kerestek.

Az emlegetett walesi a férjem, a malom a miénk. Tizenegy éve élünk itt, de egyszer sem láttam ezüstrókát. Bosszant, hogy ezek a vadászok azt képzelik, kedvükre lőhetnek állatokat a birtokunkon, és magukkal vihetik őket.

Amikor kinyitom a bolt ajtaját, megszólal a kis harang a fejem fölött. Belépek, pillantásom a pult mellett felhalmozott új prémekre esik. A vadászok összesen hetet hoztak, leginkább hódot, bár középtájt az ott egy hermelin, a kupac tetején pedig egy lángvörös rókabőr hever. Hirtelen elfog az aggodalom az ezüstróka kan miatt.

Coleman vegyeskereskedése még azelőtt épült, hogy mi Hallowellbe költöztünk, és Ephraim folyton morog, valahányszor beteszi ide a lábát, hogy nem zár rendesen az ajtó. De tavaly kijavították a tetőt, már nem ázik be, és a vásárlóközönségnek nem kell pocsolyákat kerülgetnie a szárazárus polcoknál. Nekem tetszik az üzlet, barátságosnak találom. Sok ablaka van, a padlódeszkák nyikorognak, petróleum és aszalt alma szaga száll idebent. Coleman viszont öregszik, és a bolt egyre elhanyagoltabbnak tűnik. A sarkok pókhálósak, a polcok porosak. Sok ez egy embernek egyedül.

– Jó reggelt, Ballard asszony! – kiáltja oda Coleman a pénztár mögül.

– Magának is – köszönök vissza, miközben elindulok felé.

Rajtam kívül nincs más vásárló. Coleman egy hokedlin ül, magában sakkozik, és aszerint forgatja a táblát, hogy a sötét vagy a világos lép-e. Mindig is azt gondoltam, hogy a dámajátékkal jobban járna, ha a tulajdon eszén akar túljárni, ő azonban ragaszkodik a királyok játékához.

A fekete futóval leüti a fehér bástyát, és felnéz. Az utóbbi években hályog jelent meg a jó szemén; az írisze valamikor halványkék volt, most fátyolos és szürke. Ez azonban kevésbé zavaró, mint a másik szeme helyén éktelenkedő gödör. Nem hajlandó eltakarni.

– Korán van még. Mi szél hozta a Hookba? – érdeklődik.

– Például az, hogy született egy lélek, egy másik meg eltávozott.

Elmosolyodik, ami torz arca miatt groteszkül is hathatna, de inkább bájosnak látom.

– Egy lélek sötét éjszakája. Ki érkezett, és ki ment el?

– Charles és Betsy Clarknak lánya született – válaszolom, és elmosolyodom felhúzott szemöldöke láttán, majd hozzáteszem. – És valaki megölte Joshua Burgesst.

– Akkor hát őt találták meg a folyóban.

– Kitől hallotta?

– A fél város erről beszél.

– Csak a fele?

– A többiek még alszanak.

Ezért tértem be Samuel Colemanhez, mielőtt hazaindulnék. Mindenről tud, ami a Hookban történik. A városban Coleman doktorként ismerik, bár gyógyítani soha senki sem látta. Senki nem is bízná rá az életét, tekintve, hogy fél szeme és összesen hat ujja van: kettő a bal kezén, négy a jobbon. Jó néhány történet kering arról, mi történt Colemannel, vannak köztük hihetők is (háborús sebesülés), meg nevetségesek is (kalózok kínozták meg). Maga az öreg úgy van vele, hogy mindenki gondoljon róla, amit akar, és a találgatásokra nem mond semmit. Amikor nagy ritkán egyáltalán megszólal, rendszerint amiatt dohog, hogy a franciák előbbre tartják a maguk irodalmát az angolokénál. Úgy látszik, neheztel valamiért a franciákra, de hogy miért, azt nem köti mások orrára. Számomra pedig azért értékes, mert nyitva tartja a fülét.

– Azt nem csiripelték a verebek, hogy ki tehette?

– Véleményem szerint jó néhány embernek lehetett rá oka. Rögtön ott van például Isaac Foster. Joseph Northról nem is beszélve. És tucatnyi ember köztudottan ki nem állhatta. Konkrét nevet nem hallottam, ha erre kíváncsi. – Rám kacsint. – De még egy órája sem vagyok nyitva, adjon némi időt.

– De ugye elmondja majd?

Bólint.

Jó pár évvel ezelőtt üzletet kötöttem Colemannel. Többnyire könyveket csereberélünk, de néha háztartási holmikat is. Félretesz nekem minden olvasnivalót, amihez hozzájut, én pedig ellátom gyertyával. A pletyka ingyen van.

– Néhány nap múlva benézek – mondom.

– Szolgálhatok még valamivel, ha már erre járt?

– Még egyvalamivel.

– Mi volna az?

– Mit tud erről az új doktorról?

BALLARD-FŰRÉSZMALOM

Benne járunk már a délelőttben, a téli nap sárszínű felhők függönye mögé bújik. Hazaindulok. Erőtlen, beteges a fény, mintha egy régi, laza szövésű kelmén szűrődne át. Megállítom Brutust, amikor az erdőből kiérek a tisztásra az útelágazáshoz. A jobb oldali ösvény a malomhoz visz, ahonnan a férjem fejszéjének súlyos csattogása hallatszik. De ha balra fordulok, a házhoz érek, ahol a lányaim Sam Dawint ápolják.

Tanakodom magamban, merre tovább, és ekkor veszem észre az ezüstrókát.

Igen, a déli legelőre vezető lejtőn a hó háttere előtt tisztán látom karcsú, csaknem teljesen fekete alakját, szúrós, borostyánsárga szemét. Káprázatos. Szilaj és büszke. És inkább saját kezűleg lövöm le valamelyik prémvadászt, de nem hagyom, hogy szőrmegallért csináljanak belőle. Brutus azonban kíváncsian és idegesen mocorog alattam. Nem szereti a harapós, karmolós jószágokat. A róka nem moccan, hangot sem ad.

Hosszan, lustán ásít egyet, rózsaszín nyelve S alakba tekeredik, majd hegyes orrát a dombtetőn álló ház felé fordítja. Visszafordul felém. Aztán megint a ház felé. Ezt lassan, félreérthetetlenül háromszor megismétli. Oda és vissza. Végül minden átmenet nélkül rám vakkant, amitől Brutus halálra rémül. A róka félig vonító, félig ugató hangot ad, de nem olyat, mint egy kutya. Nem is olyat, mint a farkas. Nem hasonlít a prérifarkas gonosz vicsorgására sem. Ez éles, vad hang. A férjem vernyákolásnak nevezné.

Az állat végül beleszimatol a levegőbe, a hátsó lábára ül, és elégedetten megnyalja egyik szőrös mancsát.

Azt akarja, hogy a ház felé menjek, gondolom, és ez olyan döbbenettel tölt el, hogy felszisszenek. A hangra a róka fölemeli a fejét, a szemembe néz, majd felugrik, és bekocog az erdőbe.

– Vigyázz magadra! – szólok utána, és Brutus hátán felkaptatok a dombra.

A legkisebb fiunk elém jön a kertkapuhoz. Ephraim nemrég töltötte be a tizenegyet, és az apja után kapta a nevét. A kantárszárért nyúl, amikor leszállok Brutusról.

– Vigyázz vele – figyelmeztetem, miközben leoldom a nyeregről a táskámat. – Rossz napja van.

– Nem baj. Engem szeret – vonja meg a vállát a fiam magabiztosan, mint akinek nem eshet bántódása, aztán rám mosolyog, és ekkor látom, hogy az utolsó tejfoga is kiesett.

– Akkor is… – Lehajolok hozzá, puszit nyomok a feje búbjára, és finoman megráncigálom az egyik fülét. – Harap.

Ifjabb Ephraim halkan nevet, és amikor az istálló felé fordul a lóval, megborzolom kócos haját.

Nehéz, ha viszonylag nagy gyerek van a családban, de még nehezebb, ha kicsi. Nemsokára neki is szakálla lesz, mint Cyrusnak, és olyan ádámcsutkája, mint Jonathannek. Nemsokára fél éjszaka kimarad, és aztán nem lesz több gyerek a családban. Ötvennégy éves vagyok, Ephraimnak nincs kisebb testvére. Ez egyszerre tölt el megkönnyebbüléssel és szomorúsággal – végül is kilenc gyereket hoztam a világra, de csak hat maradt életben. Mint minden anya, én is régen megtanultam, hogy az egyik mellemen az örömöt táplálom, a másikon a bánatot.

Állok az ajtóban, egy pillanatig még elgyönyörködöm fiam ruganyos, gyerekes járásában, aztán benyitok a házba, hogy lássam, mi újság Sam Dawinnel.

– Hogy érzi magát a betegünk? – kérdezem a lányaimat, amint belépek. Meleg és frissen sült kenyér illata fogad, aminek megörülök, mert azóta fázom, hogy éjnek évadján elindultam otthonról.

– Hát te honnan tudsz róla? – pillant föl Dolly kíváncsian. Ugyanolyan ragyogó kék a szeme, mint az apjának.

– Gyorsan terjed a hír.

Hannah húszéves, Dolly tizenhét, vagyis nők már, nem kislányok. Csípőjük telt, alakjuk gömbölyű, és közeleg az idő, amikor a maguk útját akarják járni, távol a szülői háztól. Nemsokára rám unnak, és nem fogják beérni azzal, hogy valakinek a lányai és a nővérei legyenek. Nemsokára bekövetkezik az elkerülhetetlen: férjhez akarnak menni. Gyereket akarnak szülni.

– Na? – unszolom. – Hogy van?

– Felébredt… – válaszolja Dolly.

– És éhes – teszi hozzá Hannah.

– És már menne haza. De marasztaltuk.

Sam Dawin nem apró ember, és nem hiszem, hogy csak úgy szót fogad, pláne nem két fiatal nőnek, akik a válláig sem érnek. Kíváncsian felhúzom a szemöldökömet.

Hannah a tűz mellett áll, a hüvelyk- és mutatóujja között lenszálat sodor a lábánál kecsesen forgó orsó végébe csavart kampóra. Amikor elég hosszú a szál, föltekeri az orsó aljára. Nyolc teli orsó sorakozik takarosan a padlón, vagyis a lányom egész reggel dolgozott. Mosoly játszik az ajkán. A húgával ellentétben ő az én szemem színét örökölte – tekintete vad és barna, mint a homokvihar. Nem csoda, hogy megigézte Moses Pollardot.

– Eldugtam a nadrágját – adja meg végül a magyarázatot.

Nem elég, hogy a lányoknak ugyanolyan a hangjuk, mint nekem, és ugyanúgy is beszélnek, de befejezik egymást mondatait, sőt minden jel szerint egy srófra jár az agyuk. Mintha olvasnának egymás gondolataiban. Én meg csak kapkodom a fejem, hogy lépést tudjak tartani velük.

Dolly az asztalnál áll, gyakorlott kézzel forgatja a vacsorára szánt húst a páclében. Sötét, göndör haját hátrakötötte.

– Tombolt.

– Nem engedte, hogy bemenjünk hozzá.

– De aztán elaludt.

Hannah is örökölte a göndör hajamat, de az övé lenszőke, és most copfba fonva pihen a mellkasán.

– Két órája alszik.

– Teljesen kimerült. – Dolly egy madzaggal átkötözi a húst.

– Túl sok volt neki az izgalom.

Nevetve levetem a köpenyemet és a kesztyűmet, aztán halkan megkérdezem:

– Hová tettétek a ruháját?

Hannah a szobám felé int a fejével, és szájával hangtalanul a „cédrusláda” szót formázza.

A lányaim születésüktől fogva férfiak között élnek. Az apjuk és a fivéreik mellett még ott a számtalan beteg. Arra ugyan megtanítottam őket, hogyan varrjanak össze sebet, kártolják a lent és főzzenek egy kisebb hadseregre, de azt nem magyaráztam el nekik töviről hegyire, mi módon bánjanak a makacsabbik nemmel. Most viszont elégedetten állapítom meg, milyen magas fokra fejlesztették a makrancos betegek megfékezésének művészetét.

– Hány órakor hozta ide Jonathan?

Egymásra néznek, magukban számolgatnak.

– Valamivel három előtt… – feleli Hannah.

– Nagyjából egy órával azután, hogy elindultál Betsy Clarkhoz – szól közbe Dolly.

– Még aludtunk.

Bábaasszony vagyok, gyógyító, nem megy ritkaságszámba, hogy éjnek idején verik az ajtómat, és kétségbeesetten szólongatnak. Lényegében könyörögnek. Ilyenkor rögtön felébredek. A családom is rég megszokta már, hogy a legszebb álmukból felverve kell szomszédok segítségére sietniük. De ma hajnalban különösen nehezükre eshetett fölkelni, mert testvéreikkel késő éjszakáig mulatoztak a falubálban. A fiataloknak ez a táncmulatság a város és a társasági élet kiemelkedő eseményének számít. A lányok nem sokkal azelőtt értek haza, hogy John Cowant értem szalajtották. De úgy látom, nemigen viseli meg őket. Jobban bírják a vért, a sebesülések látványát és a felfordulást, mint sok orvos, akár náluk kétszer idősebbek is.

– Rossz állapotban volt Sam? – érdeklődöm.

Dolly megtörli a kezét a kötényében.

– Jártányi ereje sem volt. Jonathan vonszolta be.

– Csoda, hogy meg nem halt – állapítom meg.

– Nem sok híja volt. De Jonathan rögtön pokrócokba csavarta, amint kihúzták a vízből.

– Levetkőztettük, és lefektettük az ágyunkba. – Hannah elpirul, aztán vállat von. – Még meleg volt.

– Apa köveket hozott a tűzhelyből, és takaróba tekerte őket.

– Tettünk egyet-egyet a feje két oldalához, a nyakához, a lábához.

Hannah és Dolly felváltva elevenítik fel az eseményeket, mintha forró krumplit dobálnának egymásnak, amely egyiküknél sem marad hosszú ideig.

– Elég sokáig rázta a hideg. – Hannah felhúzott szemöldökkel néz a húgára.

– Majdnem napfelkeltéig – egészíti ki Dolly. – Akkor kiskanállal teát adtunk neki.

– Mivel benne maradt, erőlevest is kapott.

– Utána hamar elaludt.

Egymásra néznek, és kipukkad belőlük a nevetés. Hannah az ajkába harap, aztán még hangosabban kacag.

– Nemrég ébredt fel, akkor vette észre, hogy anyaszült meztelen. Most olyan mérges, majd szétrobban.

Elég pucér férfit láttak már életükben. Többnyire a betegeimet, de néha egyik vagy másik fivérüket is, ha azok szégyentelenül előttük fürödtek a folyóban. Ifjabb Ephraimról nem is beszélve, akit viszont úgy kell az asztal körül kergetni és erőszakkal megfürdetni – na, ezt egyikük sem szereti túlságosan. Egyik lány sem alél el az emberi test látványától, de meglepődni vagy elpirulni sem láttam még őket. Bár, ha jól sejtem, Sam Dawin méretesebb egyed, mint amilyenhez szokva vannak.

– Ügyesek vagytok, lányok – dicsérem meg őket. Aztán eszembe jut valami. – Hol van Jonathan?

– Nemsokára hazaér. Apa elküldte May Kimble-hez, hogy elmondja neki, mi történt… hiszen jegyesek Sam Dawinnel.

– És Cyrus?

Lopva gyorsan összenéznek.

– Nem sokkal azután, hogy Samet ágyba dugtuk, fölkelt és elment. Azt mondta, dolga van.

A malomnál mindig akad munka, de nem úgy ismerem a fiaimat, hogy csupán két óra alvás után önként dolgozni induljanak. Hannah tovább csévéli a lenszálat, Dolly letörli az asztallapot. Mindkettő hallgat. Furcsa.

– És mi az, amiről tudnom kellene, de egyikőtök sem árulja el?

Megint összenéznek. És észreveszem, hogy Hannah megrázza a fejét. Ne mondd el, üzeni a húgának.

Csakhogy Dolly egy kicsivel mindig is merészebb volt a nővérénél, és még nem tanulta meg, hogy nem kell mindent az orromra kötnie.

– Tegnap verekedés volt. A falubálban.

– Kik verekedtek?

– Cyrus és Joshua Burgess.

Felkapom a fejemet, összehúzom a szememet.

– Miért?

– Miattam. – Hannah szeme megvillan. De nem a félelemtől, hanem dühében. – Burgess felkért táncolni, de kosarat adtam neki.

– Burgess egész este Hannah után koslatott, anyám – mondja Dolly. – De Cyrus csak akkor kapta el a grabancát, amikor a karjánál fogva magához rántotta Hannah-t. Nem tartott sokáig, de Cyrus azért jól helybenhagyta, cserébe kapott egyet a szeme alá, és vérzik a szája. Majd meggyógyul. De lefogadom, hogy Burgess egy hónapig sántítani fog.

Kinyitom a számat, el akarom mondani, hogy Burgess nem fog sántítani se egy hónapig, se kettőig, de aztán be is csukom. A lányok nem tudnak még a haláláról, és addig nem is mondhatom el nekik, amíg nem beszéltem Ephraimmal.

Az idősebbik lányom felé nyújtom a kezem.

– Hadd nézzem a karodat.

– Semmi az egész – feleli, folytatva a munkáját.

– Hannah. – Egyetlen szó, egyetlen ellentmondást nem tűrő utasítás.

Orsóját a kosárba ejti, kigombolja a blúzát, és kihúzza belőle a bal karját. Finom, tejfehér bőrén rút, vöröseskék foltok éktelenkednek: öt dühös ujj lenyomata. Burgess nem egyszerűen magához rántotta, hanem rámarkolt a karjára. Belemélyesztette a körmeit. Megrángatta. Erőszakoskodott a lányommal. Felfordul a gyomrom, ahogy elképzelem a jelenetet.

Végigsimítok a duzzadt bőrön, átkozom érte Burgesst, és hálás vagyok annak, aki eltörte az ujjait.

– Mi történt a verekedés után? – kérdezem.

– Kidobták a bálból – feleli Dolly. – Cyrus, Jonathan és Sam. És még sokan mások. A karjánál meg a lábánál fogva kihajították a hóra. Nem is jött vissza.

Megköszörülöm a torkomat, hogy a hangom ne árulkodjon az érzelmeimről.

– Nem tehetsz róla, Hannah. Senki sem kényszeríthet rá, hogy táncolj vele. És másra sem. Jól tetted, hogy kosarat adtál neki. Cyrus is jól tette, hogy ellátta a baját, amiért hozzád nyúlt.

Ó, istenem, ó, istenem. Nem hagy nyugodni a gondolat, amikor belépek a szobámba, hogy elpakoljam a holmimat. Mit csinált még Cyrus az éjszaka Burgess-szel?

Amikor mindent elraktam, visszamegyek a legnagyobb tűzhelyhez, ahol egy óriási kovácsoltvas üst lóg a tűz fölött. Egy tálkát teleszedek Sam Dawinnek.

– Kisült a kenyér is – mutat Dolly több hosszúkás alakú, lenvászon konyharuhával letakart halomra a pulton.

A tálcára egy jókora karéj kenyeret teszek, és vastagon megkenem vajjal. Megyek, beszélek a betegünkkel. Nem kopogtatok, nem jelzem, hogy jövök, de amikor belépek, halkan megnyikordul az ajtó. Sam rémülten felül, eltátja a száját, a haja égnek mered, és egészen úgy fest, mint maga a halott. Olyan erővel szorítja magához az ágyneműt, hogy elfehérednek a bütykei. Elég rossz bőrben van a hideg vizes fürdő után. Arca és keze sebes, jobb vállán csúnya zúzódások.

– Ballard asszony – bólint udvariasan köszönésképpen.

– Örülök, hogy élve látom – mondom vidáman.

Nekidől az ágytámlának, és meztelen mellkasára húzza a takarót, mint aki szégyelli magát, mintha nem ádámkosztümben látta volna a ház lakóinak fele. Ráférne egy borotválás, hajvágás és egy kiadós éjszakai pihenés, de máskülönben nincs komoly baja. Magas férfi, erős a szervezete, és bár vörösesbarna haja egy nőnek jobban állna, arca jobbára csupán pirospozsgásnak hat, vagyis nem úgy néz ki, mint aki leégett a napon.

– Kis ideig magam is attól féltem, hogy otthagyom a fogamat – mondja.

– Nem sok kellett volna hozzá. Legalábbis úgy hallottam. – Leteszem a tálcát az ágy végébe, és hátralépek. – Éhes?

– Mint a farkas. Köszönöm. – Sam előrehajol a tálcáért, és magához húzza. Észrevehette valamelyik lányomat a nyitott ajtón keresztül, mert ádáz tekintettel néz valamit a vállam fölött. – Visszakaphatom a ruháimat? Szeretnék hazamenni.

Egyetlen felnőtt férfit sem ismerek, aki ne viselkedne gyerekesen, ha nem teljesítik azonnal a kívánságát. Sam a durcásan összehúzott szemöldökével pont úgy néz ki, mint egy duzzogó kétéves, alig bírom megállni, hogy el ne nevessem magam.

– Természetesen. Azt hiszem, mostanára meg is száradtak – válaszolom. Sam a tálba meríti a kanalát, de ahogy a szájához vinné, keze félúton megáll a levegőben, amikor folytatom. – De egyvalamiben még segíthetne, mielőtt hazamegy. Ha nem bánja.

– Mi volna az?

Becsukom az ajtót, és leülök az ablak alatt álló ládához. Kezemet összekulcsolom az ölemben, és bátorítón elmosolyodom.

– Szeretném tudni, pontosan mit látott ma hajnalban a jég alatt.

Megrándul az arca, a kanalából a lé visszalöttyen a tányérjába. Iszonyodás vagy félelem, talán undor suhan át az arcán, de aztán leszegi a fejét, mint aki a tányér tartalmát tanulmányozza, és nem tudom megállapítani, mi zajlik le benne.

– Miért kíváncsi rá?

– Most jöttem haza a fogadóból. – Erre felkapja a fejét, én pedig folytatom. – Hívattak, hogy vizsgáljak meg egy holttestet. De előrébb lennék, ha tudnám, maga mit látott a jég alatt.

– Egy halottat. De ezt már tudja.

– Igen. Meg tudta állapítani, hogy ki az?

Habozik, kétoldalt az állán megfeszül az izom, amikor összeszorítja a fogát.

– Először nem. Sötét volt. Még nem kelt föl a nap.

– De annyira nem lehetett sötét, ha azt látta, hogy nem uszadék fa vagy valami szemét. Tudta, hogy embert lát.

– Hát, látszott az arca úgy egyujjnyival a jég alatt. Engem bámult, miközben kihúztak. A víz alatt nem sokat láttam, csak valami összegabalyodott masszát. De miután kimentettek, már egyértelmű volt.

– És akkor fel is ismerte?

– Eleget találkoztam Burgess-szel, felismertem az arcát.

– Felakasztották, Sam…

Nagyot nyel.

– Ki…?

– Tudnék mondani pár embert, aki szívesen kitekerte volna a nyakát.

Jó ideig csak néz rám, majd fölteszi a nyilvánvaló kérdést.

– Például Joseph North?

Könyökömet a térdemre támasztva előrehajolok.

– A kötél nélkül nehéz lesz rábizonyítani. Körbekérdeztem a fogadóban, de kötelet senki sem látott, amikor kivágták a hullát a jégből. Nem látott valamit a vízben? Nem emlékszik semmire?

– Nem. – Ha Sam Dawin éhes volt, időközben elmúlt az étvágya. Visszaejti a kanalat a tálkába, és eltolja magától a tálcát. – Hálás vagyok a kedvességéért, Ballard asszony. Őszintén. De most szeretnék hazamenni Mayhez. Már biztosan halálra aggódta magát.

*

Jonathan vitte a baleset hírét May Kimble-nek. Éppen megérkezik a lovas kocsival a kertkapuhoz, amikor kimegyek elé. Már leugrott a bakról, mire észrevesz.

– Samért jöttem, hazaviszem – mondja.

– Mi történt tegnap éjszaka?

A gyerekeim fele, köztük Jonathan is, az apja szemét örökölte. Most riadalmat látok ebben a mély, tiszta kékségben. De csak egy pillanatra. Úrrá lesz a vonásain, letörli arcáról az érzelmeket.

– Beszakadt alatta a jég.

– A falubálra gondoltam. Cyrusszal.

Jonathan legalább egy napja nem aludt, és amikor belép a kapun, minden mozdulata arról árulkodik, hogy semmi kedve beszélgetni. De azt is tudja, hogy nem hagyom békén, amíg valamiféle választ nem kapok.

– Burgesst senki sem hívta. Mégis odatolta a képét, botrányosan viselkedett, mi meg elintéztük a dolgot.

– Csakhogy Burgess meghalt. Ezért ennél részletesebb választ akarok hallani.

A fiam huszonhat éves. Felnőtt, szakállas, erős ember. De én az anyja vagyok, és ismerem az arca minden rezdülését. Elkapja a tekintetét, amikor nem akarja, hogy lássam a szemében az érzéseit. Összeszorítja a fogait, ha feldúlt. És csak akkor sír, ha egyedül van. Mindent tudok róla. Végül az egymásnak feszülő akaratok harcából az enyém kerül ki győztesen.

– Hozzányúlt Hannah-hoz.

– Tudom. Elmondta. – Megkönnyebbül egy kicsit. – Mindenki látta a verekedést?

– Nem lehetett nem látni. A tánctér közepén történt, elhallgatott a zene, és mindenki körénk sereglett. De még élt, amikor kihajítottuk. Bárkit megkérdezhetsz, aki ott volt.

– Meg fogják kérdezni. Tudod, ugye? Ezért mindent el kell mondanod nekem.

– Ezenkívül nincs mit elmondanom.

Nem mintha nem hinnék neki, de az az érzésem, hogy csak a felét hallottam a történetnek. De semmire sem mennék vele, ha kötném az ebet a karóhoz. Haza kell vinnie Samet. Samnek meleg ételre, meleg ágyra és éjszakai alvásra van szüksége. Később talán Jonathannek is megered a nyelve.

Sam Dawin ment meg: kilép az ajtón. Időközben felöltözött, és bár nyúzott az arca, búcsúzóul udvariasan megemeli a kalapját.

– Még egyszer köszönöm, Ballard asszony. Lekötelezett a családja.

Megpaskolom az arcát.

– Badarság. Örülök, hogy jól van. Kérem, adja át üdvözletemet Maynek.

*

Miután Sam és Jonathan elhajtottak, bemegyek a szobámba. A konyhából nyílik, és ahogy az ablakon ferdén besüt a nap, a fény megvilágítja a mennyezetről száradni lelógatott gyógynövényeket. Az egyik falra rögzített polcokon gondosan felcímkézett üvegcsék és kis lenvászon zsákok sorakoznak. Mindenütt dobozok és kosarak. A hosszú munkapadot a kertemből származó, az erjedés és a száradás legkülönfélébb szakaszaiban tartó további keverékek töltik meg. Van ott egy mozsár és egy mozsártörő. Több tekercs zsineg. Apróságok. Dugók. Egy mérleg. A tűzhelyen egy kis kanna, abban főzöm ki a gyökereket. A munkapad közepén egy régi, megkeményedett és töredezett bőrpántos téglalap alakú fadoboz. Éles, karcsú kések és sima, kerek kövek. Ez a patikám, a szentélyem, levendula és füst, bazsalikom és mindenféle gyógy- és fűszernövény illata üli meg. Fodormentáé. Macskamentáé. Citromfűé. Maga a szoba a házhoz utólagosan odaépített toldalékban található, és Ephraim ügyes tájolásának köszönhetően napkeltétől napnyugtáig besüt az ablakain a nap.

A keleti ablak előtt álló kis íróasztalhoz megyek, és leülök a székre, amelyet Ephraim kifejezetten az én szokatlan magasságomhoz készített. Ha mezítláb vagyok, akkor sem kell sokat ágaskodnom, hogy a férjem szemébe nézhessek. Sok mindent szeret bennem, de számára ez a legfontosabbak közé tartozik.

Milyen különösen kezdődött ez a nap, állapítom meg magamban, aztán, hogy megnyugodjak, mélyen beszívom az orromon a gyógynövények illatát. Úgysem sokáig ülhetek nyugodtan, ebben biztos vagyok. De talán adatik legalább néhány percnyi pihenő, és végiggondolhatom, mi minden történt az elmúlt néhány órában. Az asztal sarkáról magam elé húzom a nagy, bőrkötéses naplót.

A férjem háromszor egy évben rendel tintát egy bostoni papírkereskedésből. Két kis fekete korong lapul egy dobozban, a tetejükbe a Larkin szót nyomták. Ephraim öt shillinget fizet a tintakorongokért, egyet a postázásért, de nem sajnálja rá a pénzt, bár azt mondja, Ebenezer Larkin úgy káromkodik, mint egy kocsis, és gyakran látogatja a nyilvánosházat. Ez is egy Ephraim figyelmes gesztusai közül: gondja van arra, hogy mindig legyen mivel írnom. Sok évvel ezelőtt az esküvőnk estéjén kaptam tőle az első bőrkötéses naplót, ugyanolyat, mint ez, ami most itt hever az asztalomon. Azzal nyújtotta át, hogy ebbe gyűjtsem a gondolataimat, és csak annyit kért, hogy ne hanyagoljam el a jegyzetelést. Azóta egy tucatnyit teleírtam. A naplót könnyebb beszerezni, mint a száraztintát, és bostoni útjairól gyakran hoz egy-egy újat teli üres, kemény lapokkal. Ott találom őket a székemen, sokszor virágot is tesz a lapok közé. Ezeket az időközben megszáradt, lepréselt virágokat pontosan ott hagyom, ahová tette őket, maguk a naplók pedig egy polcon sorakoznak a helyiség szemközti falán.

Szeretek naplót vezetni, de a munkám része is. A mesterségemmel járó kötelességek egyike. Amikor segítek a várandós nőknek és a betegeknek, tanúja vagyok a szomszédaim magánéletének, ismerem a félelmeiket és a titkaikat, amelyeket – amikor helyénvaló – feljegyzek, hogy ne merüljenek feledésbe. Fura dolog az emlékezet, torzul és változik. A papiros és a tinta azonban érzelmek nélkül fogadja az igazságot, és később részrehajlás nélkül adja vissza. Meggyőződésem szerint ezzel magyarázható, hogy olyan kevés nőt tanítanak meg írni és olvasni. Isten tudja, mire használnák a toll és a tinta erejét. Nem vagyok Isten – nem is szeretnék a helyében lenni –, de mivel szinte mindent látok, ami a zárt ajtók mögött történik ebben a városban, elég pontos képet kapok arról, milyen titkokat jegyeznének le és tárnának fel később a nők, ha többen kapnának rá lehetőséget.

Gyanítom, hogy később fontos lesz emlékeznem a hajnali eseményekre, azért pennáért és tintáért nyúlok.

A napló a tegnapi bejegyzésnél van kinyitva. Szokásomhoz híven az időjárással kezdtem, de aztán megszakad a szöveg – később szándékoztam folytatni.

November 25., szerda. Tiszta és hideg idő. Kezd befagyni a folyó.

Letörök egy darabkát a tintakorongból, és feloldom vízben egy kis ezüstedényben, amelynek aljára egy lovas képét vésték. Alatta felirat áll: PAUL REVERE EZÜSTMŰVES, BOSTON. Ezt is Ephraimtól kaptam. Nem mindennapi ajándék, de ennek fontos személyes vonatkozása is van. A férjem és Revere úr összebarátkoztak a háborúban, és az ezüstműves azóta sem felejtette el.

Belemártom a tintába a pennát, kétszer megütögetem a hegyét az edény oldalán, hogy lecsöpögjön róla a fölösleg, és folytatom a bejegyzést:

Cyrus, Jonathan, Hannah és Dolly elment a May Kimble-nél rendezett falubálra. Későn értek haza. Aztán Jonathan elindult Long Reachbe a faszállítmánnyal. Sam Dawin és James Wall kísérték.