Egy testben
két szív

Versek és mesék várandósságról,
szülésről és szülőségről

Válogatta:
CSÓKA JUDIT
SZABÓ T. ANNA

részlet

Corvina

Válogatás és előszók © Csóka Judit és Szabó T. Anna, 2023

A borítóképet festette: Rofusz Kinga
Borító- és könyvterv: Karcagi Klára

A kiadó köszönetet mond a kötetben szereplő költőknek, fordítóknak és jogörökösöknek, amiért jogdíjaikról lemondtak és beleegyeztek, hogy azok összegét a kiadó hátrányos helyzetű anyákat támogató alapítványoknak utalja el.

Kiadja 2023-ban a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6934 2

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Versek

Beszéljünk róla – Szabó T. Anna: bevezetője

Egy gén parazsában tovább égünk (Fogantatás, kezdetek)

Pilinszky János: Impromptu

Szlukovényi Katalin: Babamaraton

Lányi Sarolta: Ó, alig ismerlek még… (Versek III.)

Orbán Ottó: Litánia a test szentségéről és halhatatlanságáról

Rakovszky Zsuzsa: Dél

Lator László: Folyékony világ

Johanna Neumann: Anyagond (Arany János fordítása)

Szendrey Júlia: Fa vagyok, leveles…

Nagy László: Májusi rózsa

Illyés Gyula: Szekszárd felé

Juhász Ferenc: Mária

Kiss Judit Ágnes: Megadással

Szabó Imola Julianna: Kétszáznyolcvan nap

Balla Zsófia: Madonna, tüzes július

Balla Zsófia: Jelenlét

Beney Zsuzsa: Hogyan vártalak

Kállay Eszter: mantra

Kállay Eszter: óceánszem

Kiss Anna: Valami medveanya-álom

Már itt jelez belül (Magzatvíz, várandósság)

Balla Zsófia: A gyermek

Takács Zsuzsa: Előszó

Takács Zsuzsa: Tükör

Takács Zsuzsa: Hallgatlak, kinti fényben

Kiss Judit Ágnes: Negyvenkettedik hét

Clare Pollard: A zátony (Szabó T. Anna fordítása)

Finta Éva: Hallgatódzva

Bella István: Gondolatjel

Tóth Eszter: Magzattal

Molnár Krisztina Rita: Magzatvíz

Petrőczi Éva: Erzsi „madám”

Dobozi Eszter: Embrió álma

Máriák zsoltára (Fájdalom, sejtelem)

Károlyi Amy: Annunciáció

Farkas Wellmann Éva: Beszéd és könyörgés születésért

Kaffka Margit: Jóslatok

Molnár Krisztina Rita: Saját seb

Nemes Nagy Ágnes: Téli angyal

Tóth Krisztina: Novemberi levél

Petrőczi Éva: Adventi utazás

Farkas Wellmann Éva: Elcsukló ritmus, Máriának

Szabó T. Anna: Hangok a várakozásban

Szenvedj (Terhesség és szorongás)

Clare Pollard: Áramkör (Szabó T. Anna fordítása)

László Noémi: Másképp

Takács Zsuzsa: Hogy megérkezett

Kállay Eszter: szívcsap

Erdős Virág: Imperatívusz

Turi Tímea: Amikor álmodtam

Turi Tímea: Amikor szültünk

Clare Pollard: Majdani lányomhoz (Szabó T. Anna fordítása)

Erdős Renée: Tavaszi dal

Clare Pollard: Szenvedj (Szabó T. Anna fordítása)

Kaffka Margit: Bölcsődal

Clare Pollard: Jordánia, 2012 szeptembere (Szabó T. Anna fordítása)

Clare Pollard: A születés után (Szabó T. Anna fordítása)

Szécsi Margit: Vers Derkovits Proletáranya című képéhez

Ada Negri: Anyaság (Kosztolányi Dezső fordítása)

Balla Zsófia: A kisded születése

Kurt Tucholsky: A kisbabához (Szabó T. Anna fordítása)

Születésed (Szülésversek)

Takács Zsuzsa: Hónapok, várakozás

Szőnyi Benjámin: Szülő asszony kiáltása

Csorba Győző: Apák anyák istenek

Kiss Anna: Mint a születés

Kiss Anna: Gyöngyös köldökzsinór

Mikola Anikó: Játék szárnyas lovaknak

Beney Zsuzsa: A gyermek

Follinus Anna: Születés

Lázár Júlia: Egy, kettő, három

Hans Retep: Fordítva: szerencsésen (Szabó T. Anna fordítása)

Kiss Judit Ágnes: Terminustúllépés

Lator László: Valami szándék ébredez

Szabó Imola Julianna: (ágy)

Szabó Imola Julianna: Holdciklus

Szabó Imola Julianna: Másnap

Rakovszky Zsuzsa: Nők egy kórteremből

Szabó T. Anna: Szülőszoba

Finta Éva: Átváltozás (részletek)

Tóth Judit: Születés

Tóth Judit: Anyaság

Hevesi Judit: Szülés

Takács Zsuzsa: Július, halálom, születésed

Takács Zsuzsa: Az emlékezés előttről

Jászol melletti éjjelek (Baba és idill)

Takács Zsuzsa: Jászol melletti éjjelek

Paula Dehmel: Csak halkan – (Szabó T. Anna fordítása)

Egyed Emese: Köszöntő

Pénzes Tímea: Elmélkedés a megérkezésről

Richard von Schaukal: Az újszülött (Szabó T. Anna fordítása)

Antigone Kefala: Újszülött

Molnár Krisztina Rita: Újszülöttek

Kassák Lajos: Az újszülött ágyánál

Grecsó Krisztián: Tükör-triptichon (részlet)

Kassák Lajos: Az újszülött

Beney Zsuzsa: Altató

Lackfi János: Anyák napja

Apának lenni (Az apák öröme és szorongásai)

Grecsó Krisztián: Magamról többet

Johann Wolfgang von Goethe: Egy földi párt összeadni (Szabó T. Anna fordítása)

Gvadányi József: Rontó Pálnak, egy magyar lovas közkatonának és gróf Benyovszki Móricznak életek (részletek)

Kalmár György: A gyermek megáldása (Summa, részlet)

Varró Dániel: Babavárogató

Áprily Lajos: Hómezőkön is túl

Lator László: Születés

Petőfi Sándor: Fiam születésére

Gárdonyi Géza: Mikor a gyermek gőgicsél

Kassák Lajos: Gondok örömök

Kassák Lajos: Őszi áldás

Kosztolányi Dezső: Verés

Kemény István: Hibátlan fényözön

G. István László: Élni érdemes

G. István László: Rilkére

G. István László: Hogy tegyem össze

Ferencz Győző: Felsőbb parancsra

Ferencz Győző: Fiam megérkezett

Ferencz Győző: Álom és feledés

Matthew Hollis: Mondjuk (Szabó T. Anna fordítása)

Lackfi János: Részletezés

Csorba Győző: Kislányomnak

Szabó Lőrinc: Monológ a sötétben

Csorba Győző: Miért? miért? miért?

Szabó Lőrinc: Lóci lázadása

Újszülött

Kiss Judit Ágnes: Egyhetes

László Noémi: Darázsolás

Pilinszky János: Senkiföldjén

Bella István: Fényhedt karácsony

Székely Magda: Madonna

Székely Magda: Kettős fénykép

Pilinszky János: Aranykori töredék

Kaffka Margit: Lackó

Szendrey Júlia: Bölcső mellett

Balla Zsófia: Altató pici Leventének

Balla Zsófia: Köszöntő egy kisgyereknek

Varró Dániel: Egyhangú ringató

Szendrey Júlia: Altató dal

Bornemisza Péter: Énekecske gyermekek rengetésére

Finta Éva: A lét dicsérete (szonettkoszorú, részletek)

Az éjszakában mellei (Szoptatás)

Beney Zsuzsa: Karácsony

Weöres Sándor: Rongyszőnyeg, 144

Kiss Judit Ágnes: Ellök

Polgár Anikó: Kréta, Dikté barlangja

Várnai Zseni: Vérharmatos tej

Szabó Imola Julianna: A mell alakja

Vörös István: A tej útja

Aonghas MacNeacail: Szájacska te (Szabó T. Anna fordítása)

Juhász Ferenc: Álmából fölsír a csecsemő

Takács Zsuzsa: Az éjszakában

Álmatlanság (A gyerekes élet nehézségei és ragyogása)

Kürti László: óramű

Szabó Imola Julianna: Körbeér

Fenyvesi Orsolya: A gyermekkórus

Varga Katalin: Álmatlanság

Garai Gábor: Vers az asszonyról aki két kisgyermekével utazott egy modern nemzetközi expresszvonaton

Clare Pollard: Lekötelezve (Szabó T. Anna fordítása)

Turi Tímea: Játszótéri anyák

Pénzes Tímea: Anya térde

Varga Katalin: Emancipáció

Szendrey Júlia: Bár merre nézek…

Varga Katalin: Gazdátlan nyár (részletek)

Turi Tímea: Családi kűr

Tóth Krisztina: Küld egy mosolyt

Fenyvesi Orsolya: Spirálisok

Varró Dániel: Kötődő nevelés (ezt a gyermekünk szalvétával letakart feje fölött falatozva kell mondogatni)

Kiss Judit Ágnes: Bevásárlólista

László Noémi: Kavics

Székely Magda: Nyár

Turi Tímea: A terhességi teszt

László Noémi: Anyavers

Pénzes Tímea: Ikerbeszéd

Acsai Roland: A hajszárító

László Noémi: Törik az aszfalt

Székely Magda: Fiam

Kassák Lajos: Hajnal

Kaffka Margit: Rügyek

Takács Zsuzsa: Üzenet

Várnai Zseni: Nem volt hiába semmi sem

László Noémi: Nyugodt szívvel

Egyet sem tarthatok meg (Vetélés, meddőség, döntés, veszteség, gyász)

Székely Magda: Utcán

Kürti László: ahonnan csillár, égbolt

Gerevich András: Családi időszámítás

Kántor Péter: Indián

Szlukovényi Katalin: Gyermekdal

Szendrey Júlia: Mindig a régi baj

Szlukovényi Katalin: Hóember

Beney Zsuzsa: Búcsúzó

Arany János: Ráchel siralma

Gutai Magda: Szmog és passió

Csorba Győző: A gyermekemhez

Mesterházi Mónika: Sors bona

Szakács Eszter: Duett

Polgár Anikó: Délosz

Tóth Krisztina: Angyali üdvözlet

Lackfi János: Élt hat hetet

Szlukovényi Katalin: Petefészekrák

Szabó Imola Julianna: Átszállás

Ana Blandiana: A gyermekek keresztes hadjárata (Szőcs Géza fordítása)

Kiss Anna: A gyolcsokat

Illyés Gyula: Megszülhetetlen magzat

Farkas Wellmann Éva: Amőba

Illyés Gyula: Kiket szült Katalin

Pusztulás és születés párbeszéde (Élet és halál körforgása, visszatalálás a teljességbe)

Weöres Sándor: Termő ékes ág

Takács Zsuzsa: Sötét méhedbe vissza

Székely Magda: Felelet

Pilinszky János: Mégis nehéz

Pilinszky János: Kar és nyak

Bertók László: Születés, 1935. 12. 06.

Kiss Anna: Mintha

Pilinszky János: Halálod és halálom

Kiss Anna: Rajtam még

Kateřina Rudčenková: Por és gyönyör (Szabó T. Anna fordítása)

Pilinszky János: Fokról fokra

Gergely Ágnes: Venit summa dies

Mesék

Előszó – Csóka Judit

A világ keletkezése

Az égből jött lány

A gyerekek eredete

Buddha születése

Fehérlófia

A gazellaünő

A szivárvány születése

A kovács lánya

A kicsi dió

Pirosmalac

A szellemgyerek

A halott asszony gyermeke

Ravohimena király, avagy a varázslatos magocskák

Farönk királyfi

Kókuszdió

Kutoyisz története

Momotaró győzelme

Versek

Beszéljünk róla
Szabó T. Anna

Akár terhességnek, akár áldott állapotnak nevezzük a testünkben hordozott új élet felelősségét, az bizonyos, hogy aki babát vár, viseli a gyermekvárás testi és lelki súlyát. Egy (ritkábban több) ismeretlen ember növekszik a testében, egész további életében felelősséget kell vállalnia a gyermek(ek) sorsáért, a kiszolgáltatott lényért, aki tőle és aki rajta függ, aki az anya testi-lelki része szinte, és aki hordozni-táplálni-vigasztalni való jelenlét lesz azután is, hogy megszületett – vagy éppenséggel a hiányát kell majd elviselni, mert aki anyaságra adja a fejét-testét, az vállal minden kockázatot és következményt. A viselősség és a szülés biblikusan beígért fájdalmai is ott vannak a mérlegen az öröm és a szeretet áraként vagy ellensúlyaként, és a gyermekvárás és gyermeknevelés a nők és a családok teljes életét átalakítja. Az anyasághoz az anyaság választott vagy kényszerű hiánya, a gyermek öröme vagy fájdalma egyaránt hozzátartozik. Az anyaság nemcsak az életadást jelenti, hanem az éltető bizalom közegét, ahol jó lenni, ahová jó visszatérni, és amit, ha eljön az ideje, jó lesz majd továbbadni is.

A szüléshez mindannyiunknak személyes közünk van a saját születésünk által. Tudatos emlékünk nincs ugyan róla, mint ahogy a csecsemőkorunkról is alig, de a testünkben hordozzuk a nyomait, hat az életünkre, átsugárzik a szüleinkhez és a gyermekeinkhez való viszonyunkra, és ezen keresztül a család, sőt az egész társadalom érintett. Az, ahogy a nőkkel, a babákkal és a gyerekekkel bánunk, befolyásolja a jövőt, a történelmet; a kellő tisztelet, empátia és gyöngédség hiánya tragédiákhoz vezethet, személyes és társadalmi szinten egyaránt.

Nem mondhatjuk tehát, hogy a szülés pusztán a nők kijelölt életfeladata, hogy a férfiaknak nincs közük hozzá: akár bemegy az apa a szülőszobába, akár nem, akár foglalkoznak az efféle „nőügyekkel”, akár nem, ki kell mondanunk, hogy a születéstörténet az egyén és a család ügye egyszerre. Jelet hagy, nyoma, következménye van. Hiába lett a születés közösségi eseményből jobbára már a magánélet részévé, hiába veszett el a rejtélyessége és szűntek meg a rítusai, még mindig az emberi élet legfontosabb eseménye marad, mindennek a kezdete és forrása. Beszélnünk kell róla, nem hagyhatjuk szó nélkül a születéshez, és általa az egymáshoz való viszonyunkat. Ma, amikor a nőktől (vagy a gyerekkel legtöbb időt töltő szülőtől) egyre többször ismét a teljes önfeladást várják el a család kedvéért, pedig ez aránytalanságot és kiegyensúlyozatlanságot, és ezzel kölcsönös boldogtalanságot eredményezhet, mindennél fontosabb lett a nők és a férfiak közti párbeszéd, egymás kölcsönös meghallgatása, támogatása, az együttérzés és a jó szándék. Az idők változnak, a szerepek alakulnak, de a felelősség egyre nagyobb.

Ez az oka annak, hogy e maga nemében magyarul eddig alighanem páratlan – mert az anyaság testiségét és a szülőség lelki nehézségét egyaránt kidomborító – antológiának az általam válogatott verses része, bár lehetett volna egy olyan bőséges szövegkorpusz, amely a női tapasztalatot csakis nők által írt versekkel mutatja meg, mégsem célzottan csak nők által nőknek írt olvasmány lett. Sőt, nem is az anyaság misztikussá magasztalása a célja, hanem a témája okán nem kizárólag az asszonyi, hanem az egyetemes emberi állapot feltérképezése, megközelítése és megértése, a születésen és a korai szülő-gyermek kapcsolaton keresztül, mégpedig a lehető legközvetlenebb módon, az érzelmeket és tapasztalatokat egyaránt priméren közvetítő lírát bemutatva. A benne szereplő költők nők és férfiak, szülők vagy a szüleikre emlékezők, szorongók vagy boldogok, de valamennyiüket összeköti a szeretet, a rácsodálkozás és a felelősség felkavaróan szép tapasztalata, az élmény megértésének, megörökítésének és megosztásának elszántsága.

Nagy bátorságra van itt szükség, ezt tapasztalatból mondom: az anyaságról, de főleg a kisbabákról a legnehezebb írni. Alighanem ebből ered, hogy a Mária és a kisded témát gyakran feldolgozó festészettel ellentétben a születés és szülőség kérdése nem volt evidens és kedvelt a sokáig férfiak által dominált világi költészetben, és nemcsak a szemérmesség és a testről való beszéd korlátai és nehézségei miatt, hanem azért is, mert ebben a helyzetben a legnehezebb objektívnek maradni – sőt az objektivitás éppenséggel lehetetlennek tűnik akkor, ha magunk is szülők vagyunk. A csapda a következő: vagy bevonódunk a helyzetbe és az érzelembe, és akkor a szubjektivitás érzelgősségét kockáztatjuk, ami árthat a versnek, vagy pedig kívülállók maradunk, akkor viszont érdektelen vagy vértelen lesz, amit írunk, mert hiányzik a szövegünkből a tét: az égetően fontos személyes viszony, ami írásra késztet.

És vajon van-e előttünk elég példa, amit friss szülői örömünkben elolvashatunk? Amihez segítségért fordulhatunk kétségeinkben vagy magányunkban, vagy éppen hiányunkat megértendő, és amit lapozgathat az is, aki nem megtapasztalni, csak megérteni szeretné, hogy mit él át belülről egy anya. Ez a válogatás ebben szeretne segíteni – megvallom, még engem is meglepett, hogy milyen sok erős és direkt vers született ebben a témában, amióta az utolsó anyaságról szóló antológiák megjelentek, és hogy bizony a szülőség szorongásait nemcsak a nők, hanem a férfiak is megszenvedik, és örömeit ugyanúgy átélik, a ringatástól a közös játékig.

Igencsak személyes válogatás ez a kötet, már csak azért is, mert minden illendőséget és szokásrendet felrúgva saját versemet is beválogattam, és a fordítások nagy részét is magam készítettem frissen az antológia számára, felfigyelvén az első minőségi Költőnők antológiáját 1947-ben összeállító Török Sophie szavaira, aki először mondja ki, hogy a nagy klasszikus költő-műfordítóink nem kedvelték a női alkotókat és témákat, és „igen szórványosan fordítanak költőnők műveiből” – meg is számolja, hogy ez antológiánként alig néhány verset jelent. (Épp ezért roppant érdekes például a női témákat amúgy is gyakran feldolgozó Arany János anyaságról szóló fordítása ebben a könyvben, amit alighanem a lányának készített esküvői ajándékba.) A bevallott személyesség szűrőjén kísérletképpen engedtem át most ezeket a külföldi verseket – ám az én válogatásom és értelmezésem is csak egy olvasat.)

Azért döntöttem úgy, hogy nem húzódom árnyékba, mert éppen az első fiam születésekor értettem meg, hogy ahol életbe vágó dolgok forognak kockán, ott illemtudással nem sokra megy az ember. A szülőszobában lett világos az ilyen erők igazi természete. Totális, animális, elsöprően érzéki, mégis metafizikai élmény a szülés, vér és öröm, lelkek és testek lemeztelenedése, küzdelmes párbeszéde élet és halál mezsgyéjén, ahol szembenézünk a legnagyobb félelemmel és a legfényesebb szentséggel. Amikor a szelíd szeméremdombból egyszerre vad vulkán válik, amikor a testi-lelki kontrakciókkal elszabadul az energia, és minden rejtett megmutatkozik, nincs helye semmilyen gyengeségnek és háttérbe húzódásnak. Ez testi-lelki munka. Kitör belőlünk az élet, és mi akarjuk és hagyjuk egyszerre.

A nőket azonban egytől egyig szeméremre nevelték a történelemben, bájos finomkodásra és elhallgatásra – úgy is mondhatnánk: hazugságra. Amíg a női nemnek titkolnia kellett, akár maga elől is, a szüléshez szükséges belső vadságot és energiát, amely a legszelídebb nőben is ott van, akár szült, akár nem, addig esélye sem volt az önmeghatározásra, addig kénytelen volt végignézni, hogy a férfiak határozzák meg („Oh lyány, ki vagy te? nem tudod magad sem; / Hadd mondjam én meg, hogy ki és mi vagy” – írja a szerelmes Petőfi), vagy éppen férfiak beszéljenek a nevében (elég a férfiköltők által írt „női dal” többszázados hagyományára gondolni, vagy akár arra, hogy a magyar irodalom első testileg is szabad szerző-asszonya nem más, mint a férfi által teremtett Psyché.)

A születés a nemiség része, ezért volt évezredeken át tabu beszélni róla nyilvánosan, és a magas irodalmi térbe sem kerülhetett be – a férfiak többsége (Kazinczy Ferenc az egyik gyönyörű kivétel) többnyire távol tartotta magát az eseménytől, de még a témától is, a nőknek pedig, ha írtak, a tizenkilencedig század közepéig alkalmazkodniuk kellett az irodalmi hagyományhoz, és nem illett beszélniük az anyaságukról, vagy ha igen, kizárólag szuperlatívuszokban; még a nyíltságáról híres Szendrey Júlia is kizárólag az idilli részéről publikálhatott, a „gyümölcstől törjék bár az ág” terhét és fájdalmát csak az asztalfióknak írhatta meg. Kaffka Margit volt az első nő a magyar irodalomban, akit elfogadtak „asszony létére ember”-nek (ezt a kitételt most akkor inkább nem kommentálnám), de ő éppen ezért nem akart „asszonyköltő” lenni, bár aztán mégis bátran publikált a témában örömteli verseket és gyötrődő szövegeket egyaránt (különösen modern az Örökkön a mérlegen című verse).

Csak az eggyel előttem járó nemzedék asszonyainak volt bátorsága ahhoz a második világháború után, hogy erről a titokról, és vele a saját testéről, nyilvánosan is beszéljen, hogy a maga cukrozatlan valóságában megmutassa azt a gyönyörű és nehéz lelki, szellemi és fizikai folyamatot, amit az anyaságra való felkészülés, majd utána a szülés és a kisgyerekes élet jelent. Az annyiszor megalázott vagy felmagasztalt, a vagy tisztátalannak vagy szűzinek, de testileg és szellemileg egyenrangúnak soha nem tekintett nő végre kiszabadulhatott irodalmi némaságából, levehette a rá kényszerített titokzatosság fojtó fátylait, és hatásosan rákérdezhetett a „jó mulatság” egyenlő „férfimunka” imperatívuszára. A könyvtárak után már a szülőszobákban is (hogy folytassam a Vörösmarty-parafrázist) „egy újabb szellem kezd felküzdeni, / Egy új irány tör át a lelkeken”: az, hogy itt az ideje szembenézni magunkkal és egymással, és kimondani szabadon mindent, hogy az együttélés ne folyamatos küzdelem, hanem egymást támogató közösség legyen. Ha a test csak hatalmi eszköz, az ágy örökös harctér marad, és egy ilyen helyzet csak szenvedést szülhet, örömöt soha.

Az előttem járók tündöklő merészségére gondoltam, amikor az első fiam születésekor bevittem a jegyzetfüzetemet a szülőszobába. Egész felnőtt életemben a születésnek erre az ünnepére készültem, és arra számítottam, hogy valamit feljegyezhetek ott helyben is az új tapasztalásról, a nagy beavatásról, hiszen költői kötelességem, hogy elemi élményekről adjak hírt. Olvastam már addigra néhány átélésből megírt nagy magyar verset a szülésről (Takács Zsuzsát, Balla Zsófiát, Beney Zsuzsát), és rögtön olvasás után azt terveztem és reméltem, hogy én is hozzátehetem majd a magamét a friss szülésélmény hevében. Nem naivitásból hittem, hogy képes leszek szülés közben, a fájdalom szüneteiben írni. Szabó Lőrinc példája állt előttem, aki a maga másféle, de hasonlóan erős fájdalmát, a halálközeli élményét: hosszan tartó szívrohamát is képes volt a történés közben lejegyezni, hogy ha túléli, verset írhasson belőle. „Azért írok, mert nyomot akarok hagyni erről az éjszakáról” – mondja, és pontosságukban is költői képekkel írja körül a testi érzeteket. Én is ezt szerettem volna: nyomot hagyni a pillanatról, hogy később a reflexió által eljuthassak az objektívnek remélt megértésig.

Hogy sikerült-e nekem is jegyzetelnem? Aki szült már, sejtheti a választ: dehogy sikerült. Nem is csak a fájdalom hullámzásának elsöprő hevessége miatt voltam képtelen az írásra, hanem inkább azért, mert hiába tudtam az eszemmel, igazából mégsem számoltam vele eléggé, hogy a szülés születés is egyben, és az érzés nemcsak az anyáé, hanem a gyermeké is. Egymásra kell hangolódniuk, mert a fájdalom és a kínlódás is közös. Tökéletes koncentrációt és teljes odaadást igényel, amiből nem lehet hátralépni, lehetetlen kivonódni: nincs tükrözés, nincs hely reflexióra, itt a teremtő és teremtett összeér és egymásba olvad. Ez is olyasféle munka, mint az alkotás, ugyanúgy egy belső sugallatra kell hallgatnia, mint amikor egy igazi mű születik – azzal a különbséggel, hogy nem egy történet végét, hanem egy élet kezdetét jelenti. Jegyzetelés híján is rögzítettem, azután sokáig csak vártam a versre. A megírást nem lehetett erőltetni, hiába is próbálkoztam. Éppen kilenc hónapig hordtam magamban a szülésről szóló szöveget, amíg minden előjel nélkül és viharos gyorsasággal napvilágra jött. Szülni és írni egyszerre nem lehet, de írni a szülésről és megszülni egy írást igen.

Az írás mint szülés közismert motívumával gyakran találkozunk a költészet történetében, rengeteg férfi alkotó is élt a szóképpel – és ez a metafora szerencsés módon lehetőséget ad a nemek közti átjárásra. Ez a megközelítés, az alkotás vajúdásként való felfogása nem kivont pennával ront neki a legyűrendő-megtermékenyítendő anyagnak, hanem a befogadásra váró ihletet, a szellemi fogantatást ugyanolyan fontosnak tartja, mint a kihordás és a szülés aktív munkáját. Ebben a kontextusban az, aki fogan, nem passzív, nem csupán kívülről megtermékenyített, parancsra termő méh (matrix), hanem egyenrangú fél, tevékeny létrehozó. Ez azért fontos, mert Arisztotelésztől kezdve élt a nő testi, vagyis valójában másodlagos mivoltának a hangsúlyozása, a mater-materia, vagyis az anya-anyag megfeleltetése: „A nő mindig az anyagot adja, a férfi pedig azt, ami ennek formát ad…, míg a test a nőtől ered, a lelket a férfi adja” – írta az antik filozófus. Ha viszont egy alkotóművész, legyen bármilyen nemű, képes átélni és megmutatni a szellemi gyermekét létrehozó szülési fájdalmakat, akkor van esély fájdalom és öröm, szülés és megszületés közösségére, egymás megértésére, a nemek közti párbeszédre; és akkor a nőiség, amelyet olyan sokáig könyveltek el és írtak le zárt, szűk, titokzatos és érthetetlen világként, mégsem olyan rejtélyes és megközelíthetetlen, mint azt láttatni szerették volna azok, akik makacsul ragaszkodtak a külső nézőpont kényelméhez, és párbeszéd híján a kinyilatkoztatáshoz.

És megfordítva a kérdést: vajon mennyit írtak erről az érzésről a nőnemű költők, akik a valódi szülés fizikalitását is megtapasztalhatták, a mindent kockára tevő elszántságot és a testi gyötrelem életveszedelmét? Szólhattak-e aktívan erről a cselekedetről anélkül, hogy megtörjék a testiség kibeszélésének a tabuját? Lehettek-e a nők egyebek, mint múzsák, lehettek-e tettleges pennahasználók a hódító férfiak korában? Egészen a tizenkilencedig századig aligha. A nőket szűk házi körbe szorító hatalmi írások közül csak az egyik Gyulai Pál híres kirohanása a tizenkilencedik század derekán, miszerint a „nők körét és pályáját nem a férfiönkény vagy puszta konvenció szabta meg, hanem a természet rendje és a társadalom szüksége! A nőnek korlátolt helyzeténél fogva csak pár gyöngédebb húr állhat rendelkezése alatt, mi nem ad nagyobbszerű költészetet”, és a vasszigorú ítész ezért „helyzeténél, hajlamainál, kedélyénél fogva” kizárólag gyerekeknek és kamaszlányoknak szóló meséket és novellákat vár el a nőíróktól. De lehet-e a szülés küzdelméről, véres munkájáról „gyöngédebb húrokon” beszélni? Vagy akár a test egyéb megpróbáltatásairól? Nem csoda, hogy Gyulai sógornője, Szendrey Júlia csak az örömteli, bájos, gyerekeit éltető verseit jelentethette meg az időben, a keserűbb szavakat titokban, magának írta csak.

Azt gondolná az ember, hogy ha a nőket az anyaság körébe szorítják, akkor ez a kezdetektől fő témája lesz a költészetüknek – de távolról sem ez a helyzet, még az európai népköltészetben sem. Átnéztem jó pár régi versantológiát, amelyek tartalmaznak nőnemű szerzőket is a reneszánsztól fogva, de nem leltem nyomát ilyen tendenciáknak – bár alighanem a tizenkilencedik században divatos női lapok oldalait is rendre át kellett volna böngésznem, akkor talán-talán picit többre jutottam volna legalább az áldott állapot témakörében, bár, gyanítom, a minőség rovására. A testiség (ön)ábrázolásának tilalmát, a tisztátalannak számító test tabuját sokáig nem törték át a nők, versben legalábbis – őket csak ábrázolni lehetett, ők nem ábrázolhatták önmagukat. (Ahogy jó ideig a festészetben sem, hiszen nőknek nem volt módjuk anatómiát tanulni.) Rengeteg önsajnálatot, panaszt, lelki gyötrelmet találni ezekben a régi versekben, de mind áttételesen és elvontan, antik vagy vallási metaforákon átszűrve – a korabeli nőknek egyszerűen nem volt hozzá nyelvük, hogy a fizikalitást a lírában ábrázolni tudják. A háborúról és az ölésről lehetett nyíltan szólni, a szeretkezésről és a szülésről soha.

Az egyik legkorábbi fennmaradt női vers írója, Ládonyi Sára a 16. században a vajúdás szót, bár volt gyermeke, nem a szülésre, hanem a bajlódásra, a világi nehézségekre érti „kín volt ez világban vajódnom”. Az első nagy magyar költőnő, a tizenhetedik századi Petrőczi Kata Szidónia tizenegy gyereket szült ugyan (közülük hat lány érte meg a felnőttkort), az anyaság témája mégsem jelenik meg a költészetében. A korabeli asszonyoknak – és nem csak a gyerekhalandóság miatt – nem sok okuk volt a vidámságra, Petrőczi kortársa, Révay Erzsébet a 17. század végén életét egybevetve „többnyire siralmat” lát, Bethlen Kata a 18. század elején így ír: „Házi ellensége a test, / ő keserűt édessel fest”, kortársa, Esterházy Magdolna is azt mondja, „de már elhervadok, mert bú lánya vagyok”, sőt, a herbárium-fordító Zay Anna is, aki végre a saját fia számára ír pietista imakönyvet (1721), azt a címet adja neki, hogy Nyomorúság oskolája; a csodagyereknek számító, nagy hírű költőcsillag pedig, a mindig lanttal ábrázolt Dukai Takács Judit is (akihez Berzsenyi gyújtó hangú feminista verset írt a nőnevelés szükségességéről – „De hát csak erre” [vagyis csak házimunkára] vagynak-é teremtve / Azok, kik embert szülnek és nevelnek?”) a versírás feladására kényszerült a gyermekei születése utáni prózai hétköznapokban.

A nemesasszonyok költészetének témája sokáig párhuzamos azzal, amit a parasztasszonyok történeteiről szóló könyvek elbeszélnek: a szomorúság kimondása (paraszti témában ilyen remek Nagy Olga Asszonyok könyve című gyűjteménye, vagy Győri Klára Kiszáradt az én örömem zöld fája című önéletírása). A női sorsban mindig összeért a születés öröme a gyásszal, az utódok világrahozatala és a siratás szüksége. A bábamesterség magyarországi történetének kutatója, Deáky Zita írja A bába a magyarországi népi társadalomban című könyvében, hogy a „bába nemcsak a bölcsőnél állt és készítette az első fürösztővizet, hanem ott volt a haldokló mellett is, és gyakran ő mosdatta meg utoljára a halottat is. Segíteni próbált a meddőnek, hogy termékeny legyen a méhe, máskor magzatot hajtott, megint máskor ő temette a halva született csecsemőt. A közösségben a bába volt az egyetlen, akinek a kezében megfért egymás mellett az élet és a halál, a tisztaság és tisztátalanság (…)”. Ha ma már el is különült a két szakma, az asszonyok ugyanúgy szembesülnek a gyerekvárás kapcsán a meddőséggel és a szülés-születés kockázatos voltával, ezért vettem be az antológiába a gyászt és a halált. A Mária-téma is ezért fontos itt, hiszen az anyaság külső vagy belső parancsát elfogadó nő mindig szembesül azzal, hogy halandót hoz a világra; reformátusként én is csak az első gyermekemet várva értettem meg, mekkora szükségük van a nőknek egy női jelenléttel, segítő isteni alakkal való belső párbeszédre.

Lónyai Erzsébet, azaz Psyché végre egy izgalmasan szókimondó hang a magyar régiségben – persze őt Weöres Sándor írta bele a nőtörténelembe. A tizennyolcadik és tizenkilencedik század fordulójára pozicionált versíró regényalakot korabeli költőnőkről mintázta Weöres, aki a Három veréb hat szemmel című antológiájában a magyar irodalom elfeledett kincseit és elásott témáit fedezi fel újra. Ő hívja fel a figyelmet például az alighanem első fennmaradt, tizenhatodik századi bölcsődalra, amit nem más írt, mint Bornemisza Péter (Énekecske gyermekek rengetésére), mégpedig Balassi Bálint édesanyja, Sulyok Anna számára – érdekes belegondolni, miért is lehetett nagy költő a versekkel ringatott gyermekből –, de ez a vallási témájú, bonyolult dal elég távol van a női bölcsődalok közvetlen hangjától. Ugyancsak Weöres hívja fel a figyelmet a Szülő asszony kiáltása című versre, melyet egy tizennyolcadik századi pap írt a nők nevében, nyilván a női olvasók használatára, és kortársának, Gvadányi Józsefnek a Rontó Pál születését is előadó komikus eposzára, amely az apa nagy öröméről is beszél fia születésekor. A bölcsődalok és az apaversek jelen antológiának is részei, hiszen a szülő magyarul szerencsés módon mindkét nemet jelöli.

A tizenkilencedik század közepén jelentkező előzmények után (itt Szendrey Júlia és Majtényi Flóra jól dokumentált gyerekközpontúságát érdemes kiemelni) Várnai Zsenitől, azaz a huszadik század elejétől kezdődik az anyaság igazi világi kultusza a költészetben, amely ma az anyák napi virágos versdömpingben, a gyakran túlcsorduló pátoszú dicshimnuszokban és bársonnyal borított ajándékkönyvecskékben kulminál minden évben. A huszadik század tele van férfiak által írt anyaversekkel, himnikus hálával és az öreg(edő) asszony hűtlen elhagyása miatti lelkifurdalásban való elmerülésben (majdnem azt írtam: lubickolásban) – jó példa erre az általam is forrásul használt, Termő ékes ág című 1974-es remek anyaságvers-gyűjtemény, amelyet Domokos Mátyás állított össze, és amely Zelk Zoltán Anya című versével reflektál is arra a kérdésre, hogy „ki szép, ki víg, ki fiatal / az anya nem lehet. // Az anya kicsiny és öreg, / gondoltam, hittem én, // és mindig, mindig szomorú, / és kendőt hord fején”. Ezeket a régi anyákat nem önértékükön mérték, hanem úgy tekintették, hogy az életüknek egyedül a költő-fiuk megszülése ad értelmet (Ady: „Csak azért volt ő olyan szép, / Hogy ő engem megteremjen”).

Szerencsére (vagyis: remélhetőleg) változnak az idők, az irodalmi megjelenítés egyoldalúsága a múlté, és már nem érvényes Török Sophie egy emberöltővel korábbi kétségbeesett megállapítása, miszerint a nő „mint kitaszított kaszt a kasztok között, kényszerből beszél saját magáról, mert ezt senki más el nem mondhatja helyette”. A huszadik, és főleg a huszonegyedik század végre tele van kevéssé bársonyos, kicsit sem udvarias, az álszemérmet elutasító női versekkel, amelyek a fogantatástól a gyászig felmérik a családi életet – nem szeretettelenül, csak a lehetőségekhez mérten tárgyilagosan.

Végezetül álljon itt a korábban már említetteken kívül ízelítőül néhány könyv is köszönetképpen, ezek hasznomra voltak az antológia összeállítása során, akár a gyűjtésben, akár a háttérolvasmány szerepében. Elsősorban volt egyetemi tanárom, S. Sárdi Margit két antológiáját emelném ki (Magyar költőnők antológiája [1997], és a lánya emlékének ajánlott Magyar nőköltők a XVI. századtól a XIX. századig című dátumozatlan gyűjteményt), Fábri Anna Anyaság című antológiáját (ebben különösen érdekes a népköltészeti rész, én ezt a gyűjtési lehetőséget most kihagytam), és a viszonylag frissebbek közül a Havas Judit válogatta verslemez könyvecskéjét (beszédes címe: Lányod vagyok, hajolj le hozzám, [2006]). Haszonnal forgattam még többek közt Kaari Utrio Éva lányai, Thomas Laqueur A testet öltött nem című könyveit, Elizabeth Badinter A szerető anya című munkáját, amely az anyai érzés természetességére kérdez rá felzaklató adatokat felvonultatva; a magyar szerzők közül pedig a két legátfogóbb és legszebb kiállítású könyv számomra most Deáky Zita és Krász Lilla Minden dolgok kezdete – A születés kultúrtörténete Magyarországon, XVI–XX. század című könyve volt 2005-ből, és ehhez kapcsolódóan Deáky Zitától a Jó kis fiúk és leánykák – A kisgyermekkor történeti néprajza Magyarországon (2011) című izgalmas olvasmány.

Fontosnak tartom még megjegyezni, hogy sem az itt összegyűjtött magyar versek, sem a fordításokkal nem törekedhettem a teljességre a témában, a gyűjtést a személyes preferenciákon és a saját láthatárom jelenlegi korlátain túl időnként a szerzői beleegyezések hiánya vagy a jogutódok elérésének nehézsége is korlátozta. Szívből remélem, hogy ez a kettős antológia is bő ihletforrásul szolgál majd az érdeklődőknek, és hogy ennek nyomán az olvasók elkezdik majd összegyűjteni, bemutatni vagy egymásnak elküldeni a hiánypótló verseket és meséket a témában, hiszen nagy szükségünk van az obligátan hálaadó, szép vagy túlcsorduló anyák napi versek mellett (vagy néha: helyett) ezekre a szülni és élni segítő, szinte már mágikus hatású szövegekre, amelyek újra meg újra elindítják a párok és rokonok közti párbeszédet, és segíthetik a szülőket az önismeretben, a gyermekeket pedig a szülők érzéseinek megismerésében.

Egy gén parazsában tovább égünk

(Fogantatás, kezdetek)

Pilinszky János Impromptu

Össze-vissza csatangolok

hónapok óta szakadatlan,

öldöklő, édes napszurás

kínoz, kápráztat éjjel-nappal.

Honnét e sok-sok látomás?

A víz felől kifordul éppen,

tündökletesen fiatal,

lebeg a hirtelen sötétben,

a part fele csap mosolya.

Tüzet fog messze pár vitorla.

Merőleges déli meleg

zuhog a szétszórt kabinokra.

S a részletek, a kicsiségek!

Egyszál virág a puha szélben,

akár egy néma csecsemő

forgatná ámuló kezében.

A dallamok! Szobák során

ugyanaz a locsogó dallam,

mintha a mezitlábas tenger

bolyongana a falaikban!

De legszebbek a szeretők,

sörényük kisüt a homályba,

szemérmük szép, utolsó sátra.

A szeretők, s az alkonyat,

a házsorok ahogy kihúnynak,

s a házak közt, a homokon,

a roppant tömegű torony.

Ki eszelhet ki nála szomorúbbat?

Szlukovényi Katalin Babamaraton

Versenyt futunk, a petefészkem meg én

az idővel, ott drukkol a pálya szélén

két-három őszülő nőgyógyász, fehér

köpenyük lifeg a szélben, integetnek,

hogy kitartás, rohanunk árkon-borkon,

hét határon át, a morcos határőrök

kurtán biccentenek, az anyukám

ott lohol mellettem egy szakaszon, hogy

kezembe nyomhasson egy izotóniás

palackot, iszom, és szaladok tovább,

kiérek a lakott területről, kétoldalt

fasor lehet, de rég összemosódott,

zöld sávvá lassult mögöttem, elmaradnak

az évek, az emberek, némelyikük olykor

még utánam kurjant, aztán már ők se,

csak futunk, futunk, a petefészkem meg én.

Lányi Sarolta Ó, alig ismerlek még… (Versek III.)

Ó alig ismerlek még s te alig ismersz engem

tűnő hajnali álom, amit egymásnak éltünk

csak szenvedtünk egymásért, csak remegtünk, csak féltünk.

Hogy »szeretlek!« én mindig messziről sóhajtottam

s hogy szeretsz, nem tudhattam, mert mindig messze voltál

ó – sírdogáltam árván, – a párom merre, hol jár?

Jaj alig ismerlek még, a szemed alig láttam

alig hogy összeforrott csóktalan szomjas ajkunk

nem is hasonlít még egymáshoz semmi rajtunk.

A járásunk is ó beh nem szokott még össze,

csak messziről figyeltem mozgásod és beszéded

mint tűnő ritka képet, úgy lestelek ki téged.

Téged kereslek most is a gyermekünknek arcán

s mint imája közt a hívő arccal keletre fordúl

úgy fordulok feléd s a szívem könnye csordúl.

Szerelmem, ó szerelmem… csak ezt tudom, csak ennyit

hogy szeretsz, nem tudhattam, a szemed alig láttam

vakon kereslek téged és ölelem a Semmit…

Orbán Ottó Litánia a test szentségéről és halhatatlanságáról

KÓRUS

Ösztönös őslény,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

hím és nőstény,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

hideg és hő,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

selyem és kő,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

én és ő,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

FÉRFI

Látom a melled, a csípőd, öleden a szőrt;

meredezz, testem.

NŐ

Megnyalom a nyakadat, a füledet, a hasadon a bőrt;

nyílj meg, testem.

FÉRFI

A gerincem bizsereg, előbújik és fölmered;

meredezz, testem.

NŐ

Sós és kesernyés vagy, mint a tengerek;

nyílj meg, testem.

FÉRFI

Most lassan magába szív egy fuldokló kígyó;

meredezz, testem.

NŐ

Most nyomd be, most húzd ki, most meghalok, így, jó;

nyílj meg, testem.

FÉRFI

Most repülök, robbanok, szétporlok, elveszek;

meredezz, testem.

NŐ

Most, édes, jaj, édes, édes, édes, most élvezek;

nyílj meg, testem.

KÓRUS

Agysejtek mámora,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

csillagok tábora,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

a mindenség egy ágy és egy szoba,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

s a jéglucskos lepedőn hiába végünk,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk,

egy gén parazsában tovább égünk,

meredezz, testünk, nyílj meg, testünk.

Rakovszky Zsuzsa Dél

Még félórája sincs,

bőröddel puszta bőröm,

még kagyló húsredőkben

szeretkezés csatakja:

két lábfej jobbra-balra

szétdűl, a Nap lezúdul,

szárnyas raj tompa hőből,

jön és elönt, suhog benn

a vibráló vörösben,

fölhat méhembe, mintha

félálomban fogannék

ikerpárt két apától,

sötét és szőke nővért:

az egyik lüktet és fáj,

ragyog és nincs a másik.

Lator László Folyékony világ

Suhogó csendben dombon állsz,

szirmokat ejt a homlokod,

fejed körül az éles szépség

ezüst örvénye kavarog.

Hegyek hajolnak púposan,

színek mozdítják szárnyukat,

lágy formák körül tekeregnek

a keményedő vonalak.

Tárul a mélység, szétfutó,

egymásba villogó terek.

Fény gyűrűz szálkás fák között,

nyújtóznak zsibbadt gyökerek.

Vízként ragyog a csorduló,

meg nem született pillanat.

Folyékony csoda a világ

e folyton mozgó héj alatt.

Johanna Neumann Anyagond

Beszedem szép gyólcsom a fehéritőrül,

Magam én azt fontam, s nyűttem vala tőrül.

– Mikor a mosolygó kék ibolyát szedtem,

Mikor a takácshoz fonalát elvittem:

Kinek ez? nem tudtam előre.

Most már tudom: angyal, itt e szerény lakban,

Angyal jelenik meg, csecsemő alakban,

Gyolcsom neki pólya, takaró lepel lesz.

Ugy szorítom hévvel dobogó szivemhez,

Szerelemtől megteljesűlve.

Oly csendes, oly néma itt benn a jelenség;

Magam magam előtt vagyok immár szentség,

Mert bennem lakozik ama szentek szente:

Egy lény, kit az isten életre teremte;

Magam’ ővele többre becsülöm.

Jer hát, puha gyolcsom – ládd mily nagy örömre

Tartottalak eddig, – jer ide, ölemre!

Most szabni akarlak, oly örömest varrlak

Reggel idején már s az esteli fénynyel,

– Munkát egyesítve reménynyel.

Arany János fordítása

Szendrey Júlia Fa vagyok, leveles…

Fa vagyok, leveles

Virágos ágakkal,

Megrakva csevegő,

Zengő madarakkal.

Más fának virági

Csakhamar elnyílnak,

S lombjai évenként

Sárgulva lehullnak,

Dalos madarai

Őszszel elköltöznek

És helyettök száraz

Ágai csörögnek.

Télen nyáron egyre

Nyílnak virágaim

Őszszel mint tavaszkor

Lombdúsak ágaim.

Dalos madaraim

Soha el nem hagynak,

Anyai fészkökben

Híven megmaradnak.

Fa vagyok, leveles

Gyermekim az ágak,

A virágok rajtam,

A dalos madarak.

Édes csevegésök

Madarak zengése,

Szívem húrjainak

Örömtelt rezgése.

Nagy László Májusi rózsa

Elvette tőlem a lángot,

szivénél gyermek érik,

járja a bánya-világot,

kormos a lába térdig.

Fürgén csak két szeme győz a

síkon, meredek dombon.

Nehézkességével ő a

földön lépkedő sólyom.

Éjjelek, nappalok jönnek,

jajgat s mosolyog, mintha

ölében lenne a földnek

minden öröme, kínja.

Sápadt az asszonyka, már a

gyermekért csatáz nyíltan,

megveti azt, aki szánja,

szóljatok hozzá vígan.

Kínjai tornyát sikítva

dönti, ha eljön az óra,

s akkor világra virít a

legszebb májusi rózsa!

Illyés Gyula Szekszárd felé

Kis vonat megy nagy domb-

oldalon;

terhes kicsi nő a

vonaton.

Jár itt is, ha más nem,

a szeme;

affajta, ki nem röst

sohase.

Homloka az ablak

üvegén,

rázódik a tengely

ütemén.

Néz ki, bólogatva

szüntelen,

oldalvást a vastag

üvegen.

Nézi mit a tágas

táj kinál;

gyermeke helyett is

nézi már.

Mosolyog és pillog

nagyokat,

mint lány, ha szeszt, édest

kortyogat.

Ablakrázta arca

szeliden

azt bólintja folyvást,

hogy igen.

Izlik neki, lám csak,

a világ;

száll szemén át park és

pusztaság.

Pusztai menyecske,

jelzi ezt

üveggyöngye; gyöngyön

kis kereszt.

Kereszt mellett kis kép:

az ura;

térdén köteg színes

brosura.

Szalad át szemén ház

és fasor,

szökdel ajkán egyre

friss mosoly.

Mintha nem pillái

közt, de szép

szája hosszán szállna

a vidék.

Tábla búza, tábla

baltacim

hagyja szinte ízét

ajkain.

Kéklő szöllők, sárga

asztagok

becézik az alvó

magzatot.

Lebeg az lágy élmény

közegén,

anyjában is egy nép

közepén.

Most dől el, mivé s mint

alakul;

most érinti tán egy

titkos ujj.

Úgy becézi, hívja

a világ,

mint házából rég mi

a csigát.

Megy szülőmegyémben

a vonat;

bennem is megy jó sor

gondolat.

Így vitt egy kis nő rég

engem is;

itt alakult az én

lelkem is.

Néz, néz a kis asszony,

gyüjtöget,

termi csöndesként a

gyermeket.

Hova viszi, honnan,

nem tudom;

fölvidít, hogy véle

utazom.

Nézem úti tájként

a szelid

nőn a tegnap és ma

jegyeit.

Jár szemem a terhes

kicsi nőn

s azt gondolom, itt megy

a jövőm.

Visz tovább egy népet:

eltakart

csempészárúképp hoz

egy magyart.

Egy ilyen kis nőben

rég Babits

épp talán anyámat

látta igy.

Gondolta, hogy abban

él, aki

őt fogja fejében

hordani?

Jár szemem a kedves

kis anyán

s azt gondolom: itt megy

a hazám.

Viszi, mit se tudva,

szakadék,

örvény fölött Árpád

örökét.

Benne él talán, ki

engemet

holtomban is meg-meg

emleget!

Gondom, hitem, eszmém

talaja,

öröklétem vagy te,

kis anya.

Néznem is jó téged –

megbocsásd.

Kívánok szerencsés

utazást!

Juhász Ferenc Mária

Mint hasas tehénke, együgyűen

bámul és álldogál a réten,

az ég alján az ezüsthasú

hold apadni készül éppen,

apadni készülnek a tengerek.

Eszébe jut a sok gyerek,

akik a szobába zárva bőgnek,

az ablakrács kockáin kidugják

fejüket és leskelődnek,

pillájuk véreres rózsaszirom.

Lassan elindul, hallgat,

mint hasas tehénke rózsaszín

hátulját ringatva ballag,

fölötte sziporkáznak a csillagok.

Szíve szörnyű hangosan dobog,

de ezt maga sem érti,

megáll, magára néz: belülről

apró lábak rúgásait érzi…

Kiss Judit Ágnes Megadással

Úgy volna jó meghalni is,

ahogy a gyermekedet várod.

Azzal a beletörődéssel,

azzal a szelíd megadással,

tudván, hogy a test csak egy eszköz,

mit át kell adni erre-arra,

életcélra és halálcélra,

mert rajta át jöhet a kezdet,

s rajta keresztül jöhet vég is –

Félsz mindkettőtől. Tűröd mégis.

Szabó Imola Julianna Kétszáznyolcvan nap

Bent lakik a csend. Puha. Dió a feje és pálcika a karja. Terítek neki minden reggel, megvárom, amíg felébred. Kék. Hajnalban azt súgta, hogy ismer. Lassan nő ki, szűk leszek hozzá, és nehézkes. Mégis alakít, belül gyúr, belül fonja át titkos ereim. Van erőm, Ő a hasam, a fejem. Kétszer gyorsabban él, mint engedik nekem. Otthon vagyok, ház és kapu, fészek és faág. Aki jön, már soha nem megy. Hozzánk varrják.

Balla Zsófia Madonna, tüzes július

Formátlan kis Madonna

hasát úgy hordja, óvja:

ahol a másik létre kap,

az ember-forma eltorzul bele.

Életet formál, bár ő semmi forma.

Lépked a halál peremén, de bátran,

sír egyedül, magában,

csak füvek és kövek

sorsát követve.

Szerelem-vágta kis Madonna –

olajbogyó színe ömlik az arcra.

S megjön Dániel, a fiú.

Balla Zsófia Jelenlét

A percnek burka megfeszül,

tejjel, gyümölccsel terhes, súlya van –

a lélegzet a légzőn kívül él,

a test, a járás az, mi súlytalan.

Ha van:

A gond most nem nyomaszt.

Lobog, ki él, s a holtak is pihennek,

egy margaréta arca fölragyog,

nyugodtan várnak telt s tárt öblű vermek.

Ha van:

úgy mindig s mindenütt veled

mozdul, akár erőtér, jelened. Ha nincs:

látod idők sötétjén csillagod.

Ha van, veled van. Ha nincs már –

akkor is.

Beney Zsuzsa Hogyan vártalak

Azt kérdezed tőlem,

hogyan vártalak?

Mint az éjszakára

fölvirrad a nap,

mint a délutánra

jő az alkonyat,

mint ha szellő jelzi

a förgeteget –

ezer pici jelből

tudtam jöttödet.

Mint tavaszi reggel

a nap sugarát,

fagyos téli este

jégcsap csillagát,

mint az alma ízét,

tejet, kenyeret –

pedig nem is láttalak még,

úgy ismertelek.

Mint a fény az árnyat,

záport a virág,

mint patak a medrét,

madarat az ág,

mint sóhajos nyári éjjel

a fák az eget –

mindenkinél jobban téged

így szerettelek.

Kállay Eszter mantra

a kontrakciók a madarak hangjának hajnali terjedéseként

érnek egyre közelebb és hoznak téged egyre közelebb

mint minden lázadás, a tágulásom is mély hangokkal indul majd,

ez jelzi, hogy elindulhat a hangszálak lazítása,

kifakadhat a víz.

aki énekel, az nem fél,

gyógyforrást érez magában feltörni,

a torkom morajlása azt jelenti, élet.

a saját testembe kapaszkodom, mert abban bízom a legjobban,

szirtjei vannak,

ahol fáradt utazók pihennek,

lassan kisüt

rájuk a nap.

Kállay Eszter óceánszem

a testem minden síráskor nő egy kicsit

kiterjedése mint a tenger

alakja folyton változik vajon

hányszor sírsz fel bennem egyetlen

éjszaka alatt a fejlődő hangszálakat

elnyomja a morajlás nem

olyan mint az óceán inkább

mint az emésztés

próbálok figyelni hogy mikor alszol el

bennem billie

eilisht éneklek és a szemed színére gondolok

csak én érezlek olyankor mozdulatlannak vagy tényleg

megdermedsz mikor megtudok magamról valami újat

például hogy tizenötféle tűz ég a szememben ami olyan elszánt

mint az acél vagy azt hogy miközben rólad álmodom belőlem

lassan előtej szivárog és átüt

a textilen reggelre meglep

elsiratod korábbi tudatlanságom csak a világ szeme legyen elég

szélesre tárva ahhoz hogy rád csodálkozzon

Kiss Anna Valami medveanya-álom

Hol vagy

most?, hol

vagyok most?,

szél rángat el

valahová,

hol a víz ered,

hegy odvában,

sötétben

álmodom veled,

felébredek,

szél rángat el

valahová,

hol a víz ered.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Berka Attila
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Korrektor: Macskássy Zsuzsa és Pozsik László

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Baskervville – SIL Open Font License
Libre Baskerville – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License