Gyakorlati és filozófiai tanácsok
– részlet –

Fordította Sepsi László

jelenkor

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Colum McCann: Letters to a Young Writer
Random House, New York, 2017

A könyv fordítását a Literature Ireland támogatta.

Copyright © 2017 Colum McCann
Hungarian translation © 2022 Sepsi László
Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest
A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Váraljai Viktória
Borítókép © Werner Schnell / Getty Images

ISBN 978 963 518 095 0

Felelős kiadó Nagy Boglárka
Felelős szerkesztő Greskovits Endre
A szöveget gondozta Darida Benedek
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Jennifer Raabnak,
Sarah Chalfantnak,
Alexandra Pringle-nek és
Jennifer Hershey-nek.
És az összes
ifjú írónak,
akit világra
segítettetek.

Bevezető
Az elmondhatatlan gyönyörök

„Senki nem tud tanácsot adni és segíteni Önnek, senki – írta Rilke a Levelek egy ifjú költőhöz című művében egy évszázaddal ezelőtt. – Csak egyetlen helyes út létezik. Szálljon magába.”1

Rilkének természetesen igaza volt – kizárólag te segíthetsz magadon. Végül csak a papírra vetett szó számít, aztán a következő meg az az utáni tollvonás. De Rilkét megindította az ifjú író kérése, így hat év alatt tíz levelet váltott Franz Xaver Kappusszal. Tanácsokat adott vallásról, szerelemről, feminizmusról, művészetről, magányról és türelemről, de írt a költők életéről is, és hogy mindezek miként formálhatják a papírra vetett szavakat.

„De főleg: faggassa magát éjszakájának legcsöndesebb óráján: kell-e írnom?”

Mindenki, aki valaha szükségét érezte, hogy írjon, ismeri a legcsöndesebb órát. Számtalan ilyen emberrel találkoztam – és számtalan ilyen órát éltem át – az írással és tanítással töltött éveim során. Az első órámat a Hunter College művészeti képzésén minden évben azzal a kijelentéssel kezdem, hogy semmit sem tudok majd tanítani a hallgatóknak. Ez kissé megdöbbenti a tizenkét fiatal diákot, akik úgy döntöttek, hogy a körmönfont, komor művészetnek szentelik magukat. Amerika legígéretesebb ifjú írói közé tartoznak, hat elsőéves és hat másodéves, akiket százak közül választottunk ki. Kijelentésemmel a szemeszter elején nem elbátortalanítani akarom őket: abban reménykedem, hogy épp az ellenkezőjét váltja ki. Nem tudok neked tanítani semmit. Most, hogy ezzel tisztában vagy, menj, és tanulj. Lényegében a tűz felé terelem őket, remélve, hogy felismerik, hol égetik meg magukat biztosan. De abban a reményben is adom ezt a tanácsot, hogy megtanulják, hogyan bánjanak a tűzzel, és hogyan adják tovább.

Az ifjú írók a lángoló fal előtt vannak a legjobb helyen, ahol csak a kitartás, a vágy és az állhatatosság erényei vihetik át őket a túloldalra. És nekilódulnak a falnak: egyesek alagutat ásnak, mások másznak, megint mások buldózerrel esnek neki. Nem az én segítségemmel, hanem mint Rilke mondta, azzal, hogy mélyen magukba szállnak. Az elmúlt húsz év nagy részében tanítottam. Ez rengeteg kréta és rengeteg piros toll. Nem mondom, hogy minden percét, de a nagy részét szerettem, és semmi pénzért nem mondanék le róla. Az egyik diák Nemzeti Könyvdíjat kapott. Egy másik Booker-díjat. Guggenheimek. Pushcart-díjak. Mentori programok. Barátságok. De valljuk be, előfordult kiégés is. Sírás és fogaknak csikorgatása. Voltak kilépések. Összeomlások. Megbánás.

Az a helyzet, hogy én csak terelőszalagként vagyok jelen. Az idő és a gyakorlás nem feltétlenül tesz rangidőssé. Egy hallgató – a legelején – sokkal többet tudhat nálam. De még így is az egyetlen reményem, hogy talán mondok egy-két dolgot a félévek során, amivel megspórolok nekik némi időt és szívfájdalmat.

Kivétel nélkül az összes diák célja, hogy Rilke szavaival élve „elmondhatatlan gyönyöröket tudjon szóba foglalni”. Magát az elmondhatatlant. Ez az ő feladatuk. Képesnek lenni rá, hogy bízzanak abban, ami nehéz. Kitartónak, hogy megértsék, időbe és türelembe telik révbe érni.

Nemrég felkért a StoryPrize.org, hogy írjak egy rövid bejegyzést az írók életéről. Összegereblyéztem pár gondolatot, megszórtam egy kis ars poeticával meg mindenféle bölcsességgel, amiket ki tudtam facsarni tanári napjaimból, akár egy konyharuhából. A „Levél egy ifjú íróhoz” címet adtam neki, és az első fejezete lett ennek a könyvnek. A következő évben további kisesszéket írtam. Alkalmanként útmutatásul szolgáltak. Máskor hívószóként. De ez akkor sem kézikönyv íróknak. És remélem, nem is kifakadás. Inkább sugdolózás a parkban tett séta közben, ahová olykor szívesen járok a diákjaimmal. Egy ifjú író fülébe súgott szavakként képzeltem el, habár felteszem, szólhatnak ezek a levelek bármilyen írónak, nem utolsósorban magamnak.

Természetesen eszembe jutnak Cyril Connolly szavai: „Hány könyvet írt Renoir a festészetről?” Értem, hogy talán botorság elemezgetni valamit, ami alapvetően egy titokzatos folyamat, mindezek ellenére íme, annak teljes tudatában, hogy a varázsdoboz kinyitása csalódásra kárhoztathatja az olvasóit. Az az igazság, hogy őszinte lelkesedéssel figyelem, ahogy ifjú írók elkezdik formába önteni világuk tartalmát. Keményen hajtom a diákjaimat. Néha visszaütnek. Sőt, az egyik alapvetésem a műhelymunka kezdetén az, hogy elkerülhetetlenül vér fog folyni a kurzus során, és ennek egy része rendszerint az én vérem.

Miközben összeraktam ezt a szöveget, bevallom, szánalmas kudarcot vallottam – ezzel, mint látni fogod, most megveregettem a saját vállam. Vágyom a kudarcra. Itt megkaptam. Ezek a tanácsok nem ütik meg azt a színvonalat, amelyet én elvárnék. Reményeim szerint szerény főhajtással és azzal a szándékkal nyújtom át őket, hogy ne is zavarjak tovább.

Egy apró figyelmeztetés. Amikor a Dancer című regényemet írtam, amelyben Rudolf Nurejev élettörténetét dolgoztam fel, elküldtem a kéziratot az egyik példaképemnek. Egy írónak, akinek ittam minden szavát. Mérhetetlenül kedves volt, és hat, kézzel írt oldalban válaszolt. Lényegében minden egyes tanácsát megfogadtam, de az egyik mélységesen felkavart. Azt írta, húzzam ki a „Négy tél…” kezdetű, háborús monológot a regény elejéről. Közel hat hónapot dolgoztam azon a szövegrészen, és az egyik kedvencem volt. Erős érvei voltak amellett, miért ne tartsam meg, de így is kiborított. Négy napon át járkáltam fel-alá a hangjával a fejemben: húzd ki, húzd ki, húzd ki. Hogy ellenkezhetnék a világ egyik legjobb írójának tanácsával?

Végül nem fogadtam meg. Magamba szálltam, és a szívemre hallgattam. Amikor a könyv megjelent, a szerző írt nekem egy levelet, hogy helyesen döntöttem, és szerényen belátta, hogy tévedett. Az egyik legszebb levél, amit valaha kaptam. John Berger. Azért árulom el a nevét, mert a tanárom volt, nem a szó szoros értelmében, hanem a szövegeivel és a barátomként. Számos más tanárom is volt: Jim Kells; Pat O’Connell; Gerard Kelly testvér; apám, Sean McCann; Benedict Kiely; Jim Harrison; Frank McCourt; Edna O’Brien; Peter Carey; és lényegében az összes író, akit valaha olvastam. Ugyancsak sokkal tartozom Dana Czapniknek, Cindy Wunak, Ellis Maxwellnek és a fiamnak, John Michaelnak, amiért segítettek ebben a könyvben. A hangunk nem egyetlen hang. Másoktól kapjuk megannyi más helyről. Ez a szikra.

Remélem, ez a könyv minden ifjú – vagy idős – írónak tartogat valamit, aki történetesen egy tanárra vár, aki végül a tűzön kívül nem igazán tud tanítani neki semmit.

Levél egy ifjú íróhoz

Az életem táguló körökben élem,
a dolgokon túlra törőn.

Rainer Maria Rilke
(Farkasfalvy Dénes fordítása)

Vállald a kiszámíthatatlant. Légy lelkiismeretes. Légy elszánt. Ne engedj a könnyedségnek. Olvass fel hangosan. Kockáztass. Ne félj az érzelmektől, még ha mások érzelgősnek tartanak is. Készülj rá, hogy ízekre szednek: megesik. Engedj utat a dühödnek. Vallj kudarcot. Pihenj. Fogadd el a visszautasításokat. Nyerj erőt az összeomlásból. Gyakorold a feltámadást. Ámulj. Viseld el, amit rád osztott a világ. Keress egy olvasót, akiben bízol. Neki is bíznia kell benned. Légy diák, ne tanár, még akkor is, amikor tanítasz. Ne áltasd magad. Ha hiszel a jó kritikáknak, higgy a rosszaknak is. De így se döngöld magad a földbe. Ne hagyd, hogy a szíved megkérgesedjen. Törődj bele, hogy a cinikusoknak jobb dumáik vannak, mint nekünk. Fel a fejjel: ők sosem képesek befejezni a történeteiket. Élvezd azt, ami nehéz. Üdvözöld a rejtélyt. Találd meg az egyetemest a lokálisban. Bízz a nyelvben – utána jönni fognak a karakterek, és végül a cselekmény is kibontakozik. Ne topogj egy helyben. Élni lehet így, de írni lehetetlen. Sose legyél elégedett. Emelkedj felül a személyességen. Bízz abban, hogy a minőség maradandó. A hangunkat mások hangjából nyerjük. Olvass válogatás nélkül. Utánozz, másolj, de találd meg a saját hangod. Írj arról, amit meg akarsz ismerni. Ami még jobb, írj afelé közeledve, amit nem ismersz. A legjobb művek önmagadon kívülről fakadnak. Csak így találnak utat befelé. Légy bátor az üres lap előtt. Állítsd helyre azt, amit mások kigúnyoltak. Az írással haladd meg a reménytelenséget. Alkoss igazságot a valóságból. Énekelj. Láttass a sötétségben. Az átgondolt gyász sokkal jobb, mint az átgondolatlan. Tekints gyanakvással arra, ami túl sok vigaszt nyújt. A hit, a remény és vallás gyakran cserben hagy, de tudod, mit? Oszd meg a dühödet. Állj ellen. Horgadj fel. Légy kitartó. Légy bátor. Légy állhatatos. A halk mondatok ugyanúgy számítanak, mint a hangosak. Bízz a kék tolladban, de ne feledd a pirosat. Ruházd fel jelentőséggel a lényegi dolgokat. Engedj utat a félelemnek. Engedj utat magadnak. Van miről írnod. Csak mert valami szűk körű, még nem jelenti azt, hogy nem egyetemes. Ne légy didaktikus – a túlmagyarázás mindennél jobban megöli az életet. Érvelj a képzelet mellett. Indulj ki a kételyből. Felfedező légy, ne turista. Oda menj, ahol még senki sem járt. Küzdj a dolgok helyreállításáért. Bízz a részletekben. Tedd egyedivé a stílusod. Egy történet jóval az első szó előtt kezdődik. És jóval utána ér véget. Tedd fenségessé a hétköznapit. Ne ess pánikba. Fedd fel az igazságot, amely még nem létezik. Ugyanakkor szórakoztass. Elégítsd ki a vágyat a komolyságra és az örömre. Végy nagy levegőt. Szívd tele tüdődet a nyelvvel. Sok mindent elvehetnek tőled – még a nyelvedet is –, de az életről elmondott történeteidet nem. Úgyhogy szeretettel és tisztelettel közlöm veled, ifjú író: írj.

Nincsenek szabályok

A regényírásnak három szabálya van.
Sajnos senki nem tudja, melyek azok.

W. Somerset Maugham

Nincsenek szabályok. Vagy ha mégis vannak, akkor csak azért, hogy megszegjék őket. Üdvözöld ezt az ellentmondást. Állj rá készen, hogy egyszerre több ellentmondó gondolatot kell megragadnod.

Fenébe a nyelvtannal, de csak ha előbb megtanultad. Fenébe a formai követelményekkel, de csak ha már ismered a formát. Fenébe a cselekménnyel, de idővel azért történjen valami. Fenébe a szerkezettel, de csak ha olyan alaposan végiggondoltad a műved, hogy csukott szemmel is eligazodsz benne.

A legnagyobbak szándékosan szegik meg a szabályodat. Azért teszik, hogy újraalkossák a nyelvet. Hogy úgy szólaljanak meg, ahogy előttük senki. Aztán visszaszívják, és megint visszaszívják, újra meg újra megszegve a saját szabályaikat.

Légy tehát kalandvágyó a szabályok megszegésében – vagy akár az újraalkotásukban.

Az első mondat

Minden regénynek lehetne ez az első mondata:
„Bízz bennem, időbe fog telni, de van ebben rend,
alig észrevehető, nagyon emberi.”

Michael Ondaatje

Az első mondat tépje fel a mellkasod. Nyúljon be, és facsarja ki a szíved. Éreztesse, hogy a világ sosem lesz már ugyanolyan.

A nyitány legyen eseménydús. Valami fontos, érdekes, informatív dologba kell berántania az olvasót. Vigye előre a történeted, a versed, a színdarabod. Súgja az olvasó fülébe, hogy hamarosan minden megváltozik.

A legtöbb dolognak, ami ezután következik, a nyitány adja meg az alaphangot. Biztosíts minket, hogy a világ nem statikus. Adj valami konkrétumot, amibe kapaszkodhatunk. Ugyanakkor engedd is el magad. Ne zsúfold bele a világot az első oldalba. Érd el az egyensúlyt. Hagyd kibontakozni a történetet. Gondolj rá ajtóként. Amint átvitted olvasóidat a küszöbön, körbevezetheted őket a házban. De ne ess pánikba, ha elsőre nem sikerül elkapni. A nyitómondatot gyakran csak az első változat felénél járva találod meg. Eljutsz a 157. oldalra, és hirtelen rájössz: aha, itt kellett volna kezdenem.

Úgyhogy menj vissza, és kezdd elölről.

Nyiss elegánsan. Nyiss vadul. Nyiss kecsesen. Nyiss meglepően. Nyiss úgy, mintha minden ezen múlna. Ez persze olyan, mintha kötéltáncra biztatnálak. Mars fel arra a kötélre! Engedd el magad a kifeszített dróton. Az első mondat, ugyanúgy, mint az első lépés, csak az első a számtalanból, mégis meghatároz mindent, ami utána következik. Próbálkozz fél méterrel a föld felett, aztán eggyel, aztán kettővel. Végül kétszáz méter magasan találod magad.

Aztán lehet, hogy megbotlasz, és lezuhansz. Nem számít. Elvégre ez csak képzelgés. Nem halsz bele.

Legalábbis még nem.

Ne arról írj,
amit ismersz

Kizárólag a megvalósíthatatlan érdekel.

Nathan Englander

Ne azt írd, amit ismersz, törekedj afelé, amit meg akarsz ismerni.

Vesd le a bőröd. Kockáztass. Ez kitárja előtted a világot. Menj máshová. Derítsd ki, mi húzódik a függöny mögött, a fal mögött, a sarkon túl, a városodon túl, ismert országod határain túl.

Az író felfedező. Tudja, hogy el akar jutni valahová, de azt nem, hogy ez a valahol létezik-e már. Még létre kell hozni. A képzelet Galápagosa. Vadonatúj elmélet arról, kik vagyunk.

Ne ülj magadba révedve. Unalmas. A köldöködben csak szöszt fogsz találni. Kifelé kell törekedned, ifjú író. Gondolkodj másokon, más helyeken, gondolkodj a messzeségen, amely végül hazavezet.

Csak úgy tágíthatjuk világunkat, ha belakjuk az önmagunkon túli idegenséget. Létezik erre egy egyszerű szó: empátia. Ne hagyd, hogy félrevezessenek. Az empátia erőszakos. Az empátia kemény. Az empátia széttéphet. Ha erre indulsz, az megváltoztathat. Készülj fel rá: érzelgősnek fognak címkézni. De az igazság az, hogy a cinikusok az érzelgősök. Saját korlátolt nosztalgiájuk ködében élnek. Fejletlen az izomzatuk. Egy helyben topognak. Fogalmuk sincs semmiről, és ebből semmi sem születik. Ne feledd, hogy a világ sokkal több egyetlen történetnél. Másokban találjuk meg önmagunk folytatását.

Szóval ne foglalkozz a cinikusokkal. Tégy túl rajtuk cinizmusban. Lépj ki a másholba. Higgy benne, hogy a történeted nagyobb nálad.

Persze a tanárodnak is igaza volt első osztályban: valóban csak arról tudunk írni, amit ismerünk. Minden más logikai és filozófiai képtelenség. De ha írás közben afelé törekszünk, amit feltehetően nem tudunk, rá fogunk találni arra, amit tudtunk, de nem voltunk teljesen tudatában. Kényszerű fejest kell ugranunk a tudatunkba. Nem fogunk beleragadni az én, én, én szakadatlan spiráljába.

Ahogy Bradbury mondta, folyamatosan szirtekről kell leugrálnunk, és zuhanás közben szárnyakat kell növesztenünk.

Az üres lap réme

A maradandóság öröme.
A szívósság és az állhatatosság öröme.
A kötelesség öröme, a függőség öröme.
A hétköznapi odaadás örömei.

Maggie Nelson

Ne hagyd, hogy az üres lap réme zsugorfóliába vonja az elméd. Az írói válság olcsó kifogás. Láss munkához. Ülj le, és küzdj meg az ürességgel. Ne állj fel az asztaltól. Ne hagyd el a szobát. Nem menj el befizetni a számlákat. Ne mosogass el. Ne nézd meg a sporthíreket. Ne nyisd meg a leveleidet. Ne figyelj másra, amíg úgy nem érzed, hogy te mindent megpróbáltál.

Rá kell szánnod az időt. Ha nem vagy ott, a szavak sem fognak megszületni. Ilyen egyszerű.

Az író nem olyasvalaki, aki megszállottan gondolkodik az írásról, vagy beszél róla, vagy tervezi, vagy elemezgeti, vagy nagyra tartja: író az, aki leteszi a seggét a székbe, habár minden porcikája tiltakozik ellene.

A jó szöveg könyörtelenül kikészít. Kevesen beszélnek róla, de az íróknak a világszínvonalú sportolók kitartásával kell bírniuk. A kimerítő egy helyben ülés. A hibák. A javítgatás. A mentális teher. Újra meg újra leengedjük a vödröt a csaknem üres kútba. Ide-oda rakosgatunk egy szót a lapon. Visszatesszük. Kétkedünk. Elbizonytalanodunk. Kipróbáljuk félkövérrel. Kipróbáljuk dőlttel. Növelünk a betűméreten. Másképp betűzzük. Áttesszük más nyelvjárásba. Megint ide-oda rakosgatjuk. Szimpla sorköz, dupla sorköz, jobbra zárt, balra zárt, megint szimpla sorköz. Kimondjuk. Kitaláljuk, hogy lenne a legjobb békén hagyni. Ott ragadunk, miközben telik az idő. Nem engedünk a negativitásnak. Kikelünk a defetizmus vonzása ellen. Megértjük nem csupán azt, hogy mire valók a szavak, hanem azt is, hogy mire nem valók. Felállsz, miután padlóra küldted magad. Leporolod magad. Megigazítod a fogsorvédőd. Megtartod, amit a korábbi munkával töltött napokból örököltél.

Ne nagyon foglalkozz a leírt szavak számával. A kihúzott szavak fontosabbak. Ott kell ülnöd a piros ceruzádat hegyezve, a törlés gombot nyomkodva vagy a tűzbe dobálva a lapokat. Gyakran minél több szót húzol ki, annál jobb. Egy jó napot lehet, hogy száz szóval kevesebbel zársz, mint az előzőt. Még a szavak nélküli lap is jobb, mint nem tölteni időt a lap előtt.

Kapaszkodj a konokságodba. A szavak jönni fognak. Nem égő csipkebokorként vagy fényoszlopként, de sebaj. Küzdj, majd küzdj újra meg újra. Ha elég sokáig küzdesz, megérkeznek a megfelelő szavak, de ha mégsem, legalább megpróbáltad.

Csak ne emeld fel a segged a székből. Ne emeld fel a segged a székből. Ne emeld fel a segged a székből.

Nézz farkasszemet az üres lappal.

Jegyzetek

1 Báthori Csaba fordítása

Ne hagyd, hogy
az üres lap réme
zsugorfóliába vonja
az elméd.

Tartalom

Bevezető: Az elmondhatatlan gyönyörök

Levél egy ifjú íróhoz

Nincsenek szabályok

Az első mondat

Ne arról írj, amit ismersz

Az üres lap réme

Zene nélkül nincsenek ötletek

A tudat hőse

Porból teremteni: karakteralkotás

Az igazság formába öntése

Tarts magadnál jegyzetfüzetet

Légy kamera

Netörőggyévele: párbeszédírás

Olvasd fel hangosan

Ki mi hol mikor hogyan és miért

A szerkezet nyomában

Ami számít: nyelvezet és cselekmény

Központozás: tényleg nem (vessző) mellékes dolog

Kutatómunka: a Google nem visz elég mélyre

Kérlek, hagyjuk a rozsdás mondatokat

Szokj rá a reményre

Az irodalom nem olimpia

Hány éves az ifjú író?

Ne legyél pöcs

De ne is legyél túl kedves (a szövegeidben legalábbis)

Kudarc, kudarc, kudarc

Olvasni, olvasni, olvasni

Olvass jól

Az írás szórakoztatás

Tarts pihenőt

Ki az ideális olvasód?

Hogyan szerezz ügynököt?

És ha nem tudok ügynököt fogni?

Találd meg a megfelelő szerkesztőt

Nézd meg friss szemmel a szöveged

Dobd ki az egészet

Hagyj teret az olvasó intelligenciájának

Siker

Ha végeztél, akkor most kezdődik igazán

Ajánlások (avagy az irodalmi pornó művészete)

Titkos hangok

Hol írjak?

Tanulni vagy nem tanulni?

Olvassak-e írás közben?

Törd össze a tükröt

Az elme fekete kutyái

Írj magadnak ars poeticát

A buszelmélet

Miért mesélünk történeteket?

Üdvözöld a kritikusokat

Merülj ki, amikor végeztél

Az utolsó mondatod

Levél egy ifjú íróhoz, felújított változat

Jegyzetek

jelenkor.libricsoport.hu
facebook.com/JelenkorKiado

ISBN 978 963 518 095 0

Elektronikus verzió:

eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus
Noto Serif – SIL OFL