részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Ant Middleton: Zero Negativity
Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title Zero Negativity

Copyright © Anthony Middleton 2020

borítófotó © Getty Images

Hungarian translation © Sziklai István, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 077 1

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Borus Judit
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Spirk Ildikó
Borítóterv Váraljai Nóra

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ezt a könyvet nektek, a pozitív gondolkodóknak ajánlom, a pozitív életszemléletűeknek, valamint azoknak, akik birtokában vannak a pozitivitás erejének, és hisznek abban, hogy bármit elérhetnek, ha kellően elszántak.

Bevezetés Golyóálló

Lehetett bármelyik éjjel. Lehettünk bárhol.

Ez egy hatalmas táborban kezdődik, kint a zord, szürke, ellenségtől hemzsegő sivatagban. Amely tömve van az emberiség által ismert millió és millió dolláros legmodernebb felszereléssel. Napközben amerikai katonák százai sürögnek-forognak felgyűrt ingujjal, félrecsapott barettel és vállra vetett szabvány rohamkarabéllyal. A CIA ügynökei cserbarna szövetnadrágban, Oakley napszemüvegben minden tőlük telhetőt megtesznek, hogy úgy tűnjön, mintha ők nem is léteznének. Körülöttünk hatalmas hangárok, bennük teljesen felszerelt Hawkok, Apache-ok és Chinookok. Nincs ebben semmi meglepő. Az itteni edzőtermek nagyobbak, mint egy egész brit bázis.

Szinte szédítő a különbség az amerikai tábor és ma esti úti célom, egy lepukkant, roskadozó épületegyüttes között a sivatag mélyén. Nehéz elhinni, hogy ugyanabban a világban léteznek, nemhogy ugyanabban az országban. Egyelőre azonban mindkettőt sötétség borítja, amikor minden megváltozik, és a tárgyak elveszítik nappali, megnyugtató formájukat: a kutya vetette árnyék könnyen összetéveszthető egy egész őrjárattal, egy elrúgott kő csattanása úgy hangzik, akár a puskalövés.

Két órával korábban az eligazításon tudtuk meg, hová megyünk, és az ezt követő percek gyorsan elteltek. Elmerülök a már annyira ismerőssé vált rutintevékenységekben. Ellenőrzöm a felszerelésemet, újra és újra meg újra. Tudom, hogy ha csak apró hibát is vétek – kicsit hanyagul tisztítom meg a fegyveremet, nem figyelek oda a lőszer csomagolásánál –, akár alá is írhatom a saját halálos ítéletemet. Nem akarom, hogy az utolsó gondolatom ezen a bolygón úgy kezdődjön, hogy „Bárcsak…”

Miután mindent elrendezek, beütöm a célpontunk koordinátáit a GPS-embe. Ellenőrzöm a térképet, tájékozódási pontokat keresek. Ha például látok egy hegyet, emlékezni akarok rá, hol van, hogy amikor a jobb szemem sarkából meglátom a hármas csúcsát a sötétben, tudjam, hogy jó irányba tartunk. Ezután alaposan átnézek minden információmorzsát, amit csak tudok, és szemügyre veszem az épületeket, amelyekbe hamarosan berontok. Minden részletet memorizálok, hogy ne lepődjem meg, ha váratlanul egy folyosón találom magam, vagy egy ajtónál, ami nem vezet sehova.

Mindig ugyanazok a kérdések futnak végig a fejemben. Mi a feladatom? Hová megyek először? Hol számíthatok fegyveres őrökre? Vannak ott civilek? Amikor meglátom a célpontot, hogyan fogom azonosítani? Igyekszem minden elemet annyira lebontani, amíg eljutok arra a pontra, ahol teljesen megértem. Vizuálisan gondolkodom. Amikor a térképet nézem, eljön a pillanat, hogy a körvonalai három dimenzióban lebegnek a papír felett.

Amikor végeztem mindezzel, átveszem az első tervet, és minden egyes kulcspillanatra próbálok alternatívát találni arra az esetre, ha valami rosszul sülne el. Ha ez az ajtó nem nyílik ki, hogyan jutunk be máshogy? Melyek a másodlagos lehetőségek? Próbáljuk meg a hátsó bejáratot? Ez a vizualizálás másik formája. Igyekszem elképzelni minden egyes eshetőséget egészen addig, amíg már szinte izommemóriává válik. Így amikor az akció ténylegesen megkezdődik, olyan lesz, mintha már átéltem volna.

A trükk az, hogy nem szabad túlgondolni a dolgot vagy túlterhelni magunkat a kelleténél több információval. Rugalmasnak kell maradnod; képesnek kell lenned talpraesetten gondolkodni. Ha már túl sok részletet szívtál magadba, attól a gondolkodásod merev lesz, és nélkülözni fogja a dinamikát. Ahogy Mike Tyson mondta egyszer: „Mindenkinek van terve, amíg szájon nem vágják.” Amikor szar kerül a palacsintába – és ez elkerülhetetlenül bekövetkezik egy ponton –, tudom, hogy a bevetés alapjai még mindig ott vannak a fejemben. Minden mást megadhat a kiképzésem.

Az első néhány alkalommal, amikor harcba mentem, idegesség mocorgott a gyomrom mélyén, ami végül agyonvágta az étvágyamat. Nem tartott sokáig. Nem tömöm agyon magam indulás előtt, de arra nem árt vigyáznom, hogy jóllakjam, és elég vizet igyak. Hogy elég szénhidrátot kapjon a szervezetem. A bevetés két-három óráig tart. De két-három napig is elhúzódhat.

Vannak, akik társaságra vágynak. Én egyedül akarok lenni, és próbálok annyi időt egyedül tölteni, amennyit csak tudok. Szeretnék bejutni a zónába, újra átvenni fejben a küldetést. Ma éjjel nyugodt vagyok. Ez nem volt mindig így. Adódtak alkalmak, amikor ténylegesen láttam az idegvégződéseimet. Az egyik éjjel, egy olyan bevetés előtt, amely különös személyes visszhangot váltott ki bennem, emlékszem, hogy az adrenalin szökőárként öntött el. Éreztem az ereimben, ahogy nagy hullámokban árasztja el őket lüktetve és zubogva. A bajtársaim előtt fél órával már a hangárba indultam, hogy legyen esélyem csendben meginni egy teát, még mielőtt elkezdődne az egész. De ahogy belemerítettem a kanalamat a cukroszacskóba, észrevettem, hogy remeg. Kis szemcsék hullottak le róla kétoldalt, vissza a csomagba. Egy darabig csak néztem, minden egyes kristályszemcsére koncentráltam, ahogy lefelé hullnak, azután szorongva a hangár ajtajára néztem. Ez így nem volt rendben. Vissza kellett nyernem az önuralmamat.

Igyekeztem rávenni magam, hogy egyenletesen vegyem a levegőt, lelassítottam, mélyebben szívtam be az oxigént. De amikor lenéztem, a kanál még mindig remegett. Abban a pillanatban lépteket hallottam. Felpillantottam. Egy másik katona jött. Még harminc másodperc, és nem marad cukor a kicseszett kanálban. A másik srác léptei egyre közelebbről hallatszottak, visszhangzottak a hatalmas, sötét hangárban. Ahogy közeledett, éreztem, hogy hirtelen elönt a düh a gyengeségem miatt. Átzúdult rajtam, de sikerült legyűrnöm. Hagytam, hogy a harag eltöltsön, amely elárasztotta, megtöltötte minden tagomat, és minden izmom pattanásig feszült. Néhány évvel korábban a dühöm erőt vett volna rajtam. Mostanra megtanultam úgy használni, mint őrülten erős szteroidokkal teli injekciót. Tízszer erősebb lettem, mint egy pillanattal ezelőtt. Százszor erősebb. A kanálra néztem. Az már majdnem mozdulatlanná dermedt.

– Teát főzöl? – kérdezte.

– Igen, haver – mondtam, és nyugodt mosollyal felnéztem. – Van kekszünk?

Tudom, hogy az érzelmeim kordában tartása nagyon fontos. Nem okoz gondot, hogy másoknak kimutassam, hogyan érzek – nem bánom, ha megtudják, ember és sebezhető vagyok –, de bizonyos helyzetekben önző dolog azzal nyugtalanítani másokat, hogy megmutatjuk a legrosszabb énünket. Szóval, bármit gondolok is magamban, keményen dolgozom azon, hogy senki se jöhessen rá, nem vagyok nyugodt és nem állok készen.

Még eltöltök néhány percet egyedül a hangárban. Még most is, egy olyan éjszaka kezdetén, amiről tudom, hogy akár az utolsó lehet, furcsa szembesülni olyan jelenetekkel, amelyek olyan erősen árulkodnak egy másik, sokkal hétköznapibb létezésről. És furcsán megnyugtató is, mert arra emlékeztet, hogy bármi történik is később, az élet nélkülem is folytatódik.

Vegyük az asztalt a sarokban! Ez olyan látvány, amitől a szolgálatoknál töltött éveim alatt valahogy soha nem tudtam megszabadulni. Bárhová megyek is, mindenhol pontosan ugyanilyen – a kialakítása olyannyira brit, mint a királyi integetés. Az összecsukható lábú és fénylő, barna, fahatású lapú vacak asztal. A csorba bögre tele kanállal, rajta kifakult írás: BOLDOG SZÜLINAPOT, APU vagy MG HOLDINGS LTD. Az acél teafőző a piros lámpával és a fekete tápkábellel, valamint a régi matricával, rajta golyóstollal a figyelmeztető felirat: „Vigyázat! FORRÓ!”, a megbízható, félig üres teafilteres doboz, mellette a repedt tetejű, otromba neszkávés üveg. És végül, de nem utolsósorban a nedves, gyűrött cukroszacskó, benne a megkeményedett, elszíneződött cukorral, miután túl sokan nyúltak bele vizes kanállal. Sok szempontból lehangoló, de van valami ebben a szegényes gyűjteményben, ami mindig mosolyt csal az arcomra.

Nemsokára csatlakozik hozzám a csapat többi tagja, és kimegyünk az éjszakába borult teknőbe. A Chinook sziluettje először nehezen kivehető, azután lassan láthatóvá válik. Még úgy is brutális erőt sugároz, hogy csak áll ott tétlenül. A rotorjait kinyújtva olyan, akár egy nagy, rusnya szörnyeteg: harminc méter hosszú, majdnem hat méter magas, és fegyverek meredeznek belőle fenyegetően mindkét oldalán. A helikopterről leszedtek minden felesleges súlyt a jobb manőverezhetőség érdekében, a falait visszabontották egészen a külső panelekig. Bármilyen furcsa is, különös vonzalmat érzek a jármű iránt, amely olyan nagy szerepet játszott az életemben. A legtisztábban az ebben a gépben eltöltött percekre, talán órákra emlékszem – jobban, mint magukra a műveletekre. A harcban történtek nagy része ösztönös, és az eseményeknek gyakran már azelőtt vége van, mielőtt elkezdődnének. De itt, a Chinookban mindig jut időm gondolkodni és elmélkedni.

Miután felszállunk a gépre, mindannyian a csapatban elfoglalt helyünk szerint ülünk le – a pozíciónkat az határozza meg, hogyan indulunk bevetésre, amint kiszállunk a heliből. Egymástól egyforma távolságra ülünk a helikopter oldalával párhuzamosan futó padokon. Kényelmesebb, mint gondolnánk. Azután beindul a motor. Az ember hallja a hangos, metsző zajt, az egy pillanatra szinte elviselhetetlen visítást, amit majd felvált a rotorok vaskos surrogása. Érzem a felszabadultság apró lüktetését, ahogy egyre gyorsabban pörögnek. Már megint kezdődik, gondolom. Azután a Chinook csapóajtaja becsukódik, és felemelkedünk az éjszakába.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

A bázison viccelődtünk, fényképeztünk, nevetgéltünk; sokkal nyugodtabbak, sokkal lazábbak voltunk, mint azt várnák. Mindannyian tudjuk, hogy mit csinálunk, tudjuk, hogy mire vagyunk képesek, és ez olyan játékosságot teremt, ami gyakran szélsőséges fekete humorban nyilvánul meg.

Ennek a hangulatnak most vége. A helikopter felszállása jelzés a számomra: a szar dolgok most következnek, innen nincs visszaút. Kezdek belépni a zónába. Végignézek a többieken, ők viszonozzák a pillantásomat. Senki nem szól semmit, de összenézünk. Mind itt vagyunk? Mind jók vagyunk? Mind készen állunk?

Vumm, vumm, vumm, vumm.

Telnek-múlnak a pillanatok, és amikor legközelebb felnézek, látom, hogy mindenki elveszett a saját kis zónájában, és lelkileg felkészül. Néhányan csak merednek előre, mások bekapcsolják az iPodjukat. Ez éjszakai bevetés, így a hátborzongató környezetet fokozza, hogy se kint, se bent nem égnek fények; igyekszünk kerülni a nemkívánatos figyelmet. Az ablakon kinézve a hegyek sötét körvonalait látom, amelyek között olyan alacsonyan repülünk, amennyire csak lehet – a lehető legkevesebb feltűnést keltve. Próbálom összevetni őket az este folyamán a térképen látott domborzattal. Megnyugtató, hogy legalább halvány elképzelésem van arról, hol vagyunk a mindent elnyelő sötétségben.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

A rotorok hangja mostanra már távolinak tűnik, majdnem elnyomja őket a fejhallgatón keresztül lüktető nyers agresszió. Hideg van éjszaka. Egy rohadt nagy dzsekibe burkolózom. XXXL-es, inkább paplan, mint kabát. Heavy metalt – Slipknotot, Metallicát, Rage Against the Machine-t – hallgatok teljes hangerőn. Dübörögnek a dobok, a gitárok torzan és mocskosan szólnak, az énekesek üvöltenek. A komisz, erőszakos zene hullámai megdobogtatják a szívemet, és ettől minden idegszálam életre kel a testemben.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

Negyven perce repülünk, amikor megszólal egy hang a fülhallgatómban. A törzsőrmester az: „Figyelmeztetés: tíz perc.” A szívem elkezd vadul dobogni. Felveszem a sisakomat, csatlakoztatom az éjjellátó szemüvegemet, és kezdem megszokni, hogy látok vele. Zöld-fekete szemcsés világra szűkül a látótartományom. Amikor először kezdtem el hordani, kicsit úgy éreztem magam, mintha berúgtam volna, mert a mélységérzékelésem elállítódott, és mindent egyfajta émelyítő zöld köd színezett. Most már olyan tisztán látok vele, mint a saját szememmel. Amint kiszállok, tudom, hogy fel tudok majd mérni minden repedést az ajtón, minden, alig látható mozgást egy sötét szoba másik felén, méghozzá hihetetlenül pontosan. Az ellenségeim küszködni fognak a sötétben, én viszont milliméteres pontossággal fogok mindent látni.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

Már csak nagyon kevés idő választ el minket attól a pillanattól, amikor ki kell robbannunk a helikopterből a porfelhőbe, amit a gép mindig felver, amikor leszáll. Már sokszor csináltam, de az élménytől mindig felszökik az adrenalinszintem. Tudjuk, hogy ilyenkor vagyunk a legsebezhetőbbek. Nyolc-tíz másodpercig, amikor a világunk bézs színű ködre redukálódik, és a tudatra, hogy minden további pillanat, amit ebben töltünk, további pillanatnyi veszélyt jelent. A Chinook verte légáramlás miatt sprintelnünk kell, és ilyenkor a légzés perzseli a mellkasod, a lábad ég a hirtelen felgyülemlett tejsavtól. Nem gondolsz semmi másra, csak arra, hogy menekülj a porfelhőből.

Túlságosan éber vagy. Szinte mintha semmiről sem maradnál le, mintha minden érzékszerved fel lenne turbózva. Minden rád zúduló információt fel kell fognod és értékelned kell, és minderre a másodpercek törtrésze jut.

És mégis van valami euforikus ebben. Az emberek mindig azt mondják:

– Ant, te adrenalinfüggő vagy.

Tévednek. Nagyon is kiszámítottan cselekszem. Én irányítok. Nem vagyok vakmerő ember. De arra rájöttem, hogy mindig is lesz egy részem, amely imád az életet a haláltól elválasztó vonalon sétálgatni. Az időnek azokban a gyönyörű, bonyolultságtól mentes töredékeiben élek a leginkább, amikor minden nesz és káosz megszűnik, és a létezésünk két szikár végkifejletre korlátozódik. Vagy élsz, vagy meghalsz. Ennyi. Ez az élet legtisztább formája: számomra a béke végső formája. Eszelősen rohansz, hogy elérd a túloldalt; amikor átérsz, jön az, hogy elfoglalod a lőállást.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

Még több idő telik el. Tudom, milyen könnyű lenne belesodródni a negatív spirálba. Egyik gondolat a másikba ötlik. Mielőtt még észrevennéd, már meg is bénulsz, a fejed tele lesz kétségekkel. Megszűntél az itt és mostban létezni, helyette átkerülsz a „mi lett volna, ha” és a „talánok” világába. Tudom, hogy sok ember szenved az imposztorszindrómától. Én nem. Én azért vagyok itt, ebben a helikopterben, mert jól végzem a munkámat. Ha elkezdek azon tűnődni, hogy megérdemlem-e, ha hagyom, hogy megjelenjenek a kétségek, akkor gátolom a hatékony munkavégzői képességemet. És nem akarsz az a srác lenni, akinek inába száll a bátorsága, és kidugja a fejét a sarkon, amivel a világ legkönnyebb célpontjává teszi magát. Ami engem illet, ha kiugrom a gépből, akkor a világ legjobb katonájaként teszem.

Amikor először nyitottak rám tüzet, mindössze annyi futott át az agyamon a bevetés után: Ez az, le van tudva. Megőriztem a hidegvéremet, nem estem szét. Mostanra ez már a mindennapi életem részévé vált, bár az éjszakai lövöldözés mindig is furcsa marad számomra. Nem látod a golyókat, vagy hogy honnan jönnek. Csak az ostorpattogás-szerű zajt hallod, ahogy elsüvítenek melletted. Minél hangosabb a csattanás, annál közelebb suhan el. Ahogy telik az idő, megtanulod megkülönböztetni a fegyvereket. Ez egy AK-47-es; ez egy nehézgéppuska. Bassza meg, ez egy rakétavető.

Nem hagyom, hogy ez hatással legyen rám. Magamban arra gondolok, ha eltalálnak, akkor remélhetőleg fejen találnak, és kibaszottul nem fogok tudni róla. Ha a testem másik részét éri a lövedék, majd akkor és ott megbirkózom vele. Nem leszek nagyobb biztonságban, ha aggódom. Sokkal jobb, ha arra koncentrálok, ahogyan mozgok, ahogyan a fedezékeket használom. Gyors vagyok, magabiztos és agresszív. Hiszem, hogy képes vagyok olyasmire, amire az emberek többsége nem. Pozitívan gondolkodom. Ha ráparázom a golyókra, akkor megállok vagy elbújok, és valószínűleg még nagyobb veszélybe kerülök. Soha nem úgy megyek ki terepre, hogy az jár a fejemben, meglőnek. Mindig is abban a hitben indultam el, hogy ugyanazon a helikopteren jövök haza.

Biztosra veszem, hogy az ellenség látja, milyen agresszív vagyok. Biztos vagyok abban is, hogy ez szöget üt a fejükbe. Ha az ellenséged golyóállónak tűnik, akkor nagy az esélye, hogy egy részed elkezd hinni benne, hogy tényleg az.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

A törzsőrmester leadja az ötperces figyelmeztetést. Átváltok egy másik zónára. A kezem végigsimít az összes hevederen és felszerelésen. Ellenőrzöm őket. Majd újra. És megint. Még mindig higgadt vagyok, még mindig nyugodtan gondolok arra, ami előttünk áll. A fegyverem tárja rendesen rögzül? Fel van húzva a fegyver? Van töltény a töltényűrben? A biztonsági retesz a helyén.

A fegyvereim ugyanúgy a testem részét képezik, mint a kezem vagy a térdem. Van valami abban, ahogy kezelem és ápolom őket, amit senkinek sem tudok teljesen elmagyarázni. A karabélyom agyát kis ragasztószalag-darabkákkal úgy alakítottam át, hogy tökéletesen illeszkedjen a karomhoz; olyan tökéletesen, hogy egy kézzel is tudom kezelni. Ha egyszer harcra kerül a sor, minden pillanatban pontosan tudom, hogy hol van. Ha én mozdulok, ő is mozdul. Soha nem érzem úgy, hogy ez tudatosan történne. Amikor felemelem a karabélyomat, az semmiben nem más nekem, mintha kinyújtanám a lábamat. Át tudom vinni szűk helyeken – keskeny ajtókon, apró búvóhelyeken – anélkül, hogy bármiben is fennakadna vagy bárminek is nekiütődne. Ez az életem. Ez a minden.

Két perc.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

Érzem, ahogy a Chinook veszít a magasságából, a gyors, de kontrollált zuhanás érzete a testem legmélyén kényelmetlenül keveredik a fokozódó adrenalinnal. Mindannyian felállunk, az ajtó felé fordulunk, és hogy szilárdabban várjuk a leszállást, szomszédaink vállára tesszük a kezünket.

A gondolataim ismét előreugranak, elképzelem azokat a másodperceket, amelyek addig tartanak, amíg berúgom az első ajtót. Nem szarakodom; nem gondolom túl. Csak elszánom magam. Tudom, hogy át kell jutnom az ajtón, bármi áron. Az elzárkózás nem segít rajtam. Ezekben a másodpercekben hihetetlenül élesen érzékeled a körülötted lévőket. Az ajtónak támaszkodsz. Az ajtókeretnek dőlsz, épp egy élet-halál szituációba készülsz belevetni magad, miközben két bajtársad a bejárat másik oldalára rohan majd. Mindannyian vigyáztok egymásra. Teljes, megingathatatlan biztonsággal kell tudnod, hogy bármi történjék is veled, ők elvégzik a melót, vagy golyót kapnak érted. Velük voltál a kiképzésen, együtt rúgtál be velük ajtókat. Tudod, hogyan működnek. Nem sokáig nézed őket. Bólintok, vagy megszorítom az egyikük vállát. Csináljuk meg, csesszék meg!

Egy csomó ajtó vacak, szúette, antik relikvia. Egy rúgástól szinte porrá zúzódnak; úgy érzed magad, mint Superman. Másokat szét kell verned – a feszültség egyre nő minden egyes ütéssel, amitől nem dől ki. De néha azokon a bevetéseken, ahol minden az észrevétlenségről szól, amint ráérzel a dologra, nem is kell berúgnod őket. Az egyszerűség a kulcs. Ha az ajtó már nincs bezárva, akkor valószínűleg felesleges berúgnod a negyvennégyes bakancsoddal. Ott vagy a másik sráccal, a fal két oldalához lapulva, és azt suttogod a rádióba: „Próbáljuk meg az ajtót!” Egy összenézés… aztán: „Egy, kettő, három.” Bumm! Átjutottál, az embereid mögötted.

Vumm, vumm, vumm, vumm.

Kibújok a dzsekiből, leveszem a fejhallgatót, és fél térdre ereszkedem. Némán ismét ellenőrzöm a haverokat. Magabiztossággal tölt el, hogy látom őket. Ezek rendes skacok. Tudom, hogy számíthatok rájuk. Meg kell bíznom bennük. Benne vagyok abban a kibaszott zónában. Vumm, vumm, vumm, vumm. Az éjjellátó a szememen. A helikopter lefelé suhan, hogy leszálljon, és a gyomrom mintha le akarná nyelni a szívemet. Nem számít, hányszor voltam már ebben a helyzetben, soha nem szoktam hozzá a sebességhez, ahogy ezek a masszív ikerrotoros gépek képesek mozogni. Tényleg hihetetlen. A pilótáik úgy száguldanak velük, mintha műanyag játékok lennének. Ha azt látják, hogy valaki kilőtt rájuk egy rakétahajtású gránátot, egy pillanat alatt megpörgetik a gépet, és elegánsan eltáncolnak az útjából.

Készülj! Készülj! Készülj! Várom, hogy a hátsó ajtó leereszkedjen. Gépi surrogás, majd fokozatosan felbukkan a kinti világ képe. Beáramlik a sivatag hideg, száraz, sűrű levegője a nagy porfelhőkkel együtt. Azonnal kitódulunk a gépből.

INDULÁS!

Tartalom

Bevezetés – Golyóálló

1. fejezet – Tudom, ki vagyok

2. fejezet – Vakarjuk le a penészt!

3. fejezet – Fegyverezzük le őket kedvességgel!

4. fejezet – Az egyszerűség a kulcs

5. fejezet – Változás vagy halál

6. fejezet – Teremtsünk sok platformot!

7. fejezet – Ezt át kell vészelnünk!

8. fejezet – Pásztor légy, ne birka!

9. fejezet – Engedjük hosszúra a pórázt!

10. fejezet – Az édenkert

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Overpass – SIL Open Font License
Roboto – Apache License 2.0