Popper Péter

Várj, amíg eljön az órád

Rekviem Indiáért

Várj, amíg eljön az órád

Copyright © Popper Péter, 2024

Borítóterv: Kovács Tamás

Hungarian edition © Kulcslyuk Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

ISBN 978-615-6471-57-4

Felelős kiadó: Hasenfracz Péter

www.kulcslyukkiado.hu

Köszönjük a vásárlást a szerző és a kiadó, valamint a terjesztő nevében is. Vásárlásával támogatta, hogy Magyarországon az elektronikus könyvkiadás fejlődni tudjon, a digitális kereskedelemben kapható könyvek választéka egyre szélesebb legyen. Köszönjük, és reméljük webáruházunkban hamarosan viszontlátjuk.

A könyv a kiadó írásbeli jóváhagyása nélkül sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, sem írott, sem elektronikus sajtóban, beleértve mindennemű internetes közlést is.

Éjjel az íróasztalomnál
- Töprengés magamról és arról, amit írok

Előfordul velem, hogy néhány könyvemben ismétlem magam, többek között elmesélem ugyanazokat az eseményeket és gondolatokat. Elsősorban az Önmagába térő ösvény, a Holdidő, és a Mihancsik Zsófia és a Révai Gábor által készített interjúkötetek (A tigris és a majom, a Mesterek és az Isten arca) árulkodnak erről. És igen… most ez az India-könyv.

Ez az én életkorom kockázata: előbb-utóbb szenilis vén hülyének nézik az embert. Holott ez nagyrészt nem az életkortól függ. Egyik kedves professzorom elmélyülten vizsgált egy csecsemőt, fonendoszkóppal hallgatta meg a légzését, szívverését. Aztán szólt a nővérnek, hogy fordítsa hasra a gyereket. Tovább kopogtatott, hallgatózott. És senki se mert szólni neki, hogy a fonendoszkóp két vége nincs a fülében, hanem a nyakában lóg. Végül valaki elszánta magát. Akkor mondta:

- Látjátok, ha most negyvennyolc éves lennék, azt mondanátok, hogy milyen szórakozott vagyok. De így, jóval hatvan fölött, már az az ítélet, hogy teljesen szenilis az öreg!

Egy másik esetben az ötven év körüli kollégám – aki konzervatívan ragaszkodott a régi tölcséres sztetoszkóphoz, egy vizsgálat közben, a műszerre tapasztva a fülét azt mondta:

- Halló, halló! Itt doktor Rozsos Pál beszél!

Ám ettől még hosszú évekig, mint orvos, remekül dolgozott

Ausztráliában, ahova kivándorolt.

Mit tehetek én, hetvenegy éves koromban? Éppen egy panaszos könyvön dolgoztam az öregedés nyomorúságairól (Ki tette ezt velem?), amikor valamilyen erő – főként a kíváncsiságom – harmadszor is visszarántott Indiába. S miután 1971-ben és 1979-ben hosszabb időt töltöttem ott, csábítani kezdett a lehetőség, hogy megírjam, milyen változásokat láttam és éltem meg e számomra izgalmas ország fejlődésének különböző korszakaiban. No de nem találhatok ki új Indiát, fel kell idéznem régmúlt találkozásokat, mondatokat, amelyeket már egy-egy írásomban gyanútlanul az olvasóközönség elé tártam. Remélem tehát, hogy ez a kényszer és nem az emlékezetkihagyás csúsztat bele ismétlésekbe.

Persze hallgatni is lehetne. Ám e könyv megírásának igazi értelme nem az, hogy Indiát szükségszerűen szubjektív szempontból bemutassam, hanem sokkal inkább az, hogy szembesüljek saját szellemi fejlődésem és torzulásaim történetével. Ebben történetesen India is nagy szerepet játszott. Végül is színt kell vallanom, hogy minden hívás és lehetőség ellenére miért nem lett belőlem igazi misztikus hívő, miért kaptam meg végül egyetemistáktól a „bizonytalanság guruja” megtisztelő címet. Tavaly – a Tan Kapuja elnevezésű buddhista főiskolán – egyik előadásom átalakult beszélgetéssé. Akkor az egyik lány, váratlanul és dühtől fuldokolva az arcomba kiáltotta:

- A tanár úr egy pojáca!

Nagy csend lett erre. Szívemből mosolyogtam, hogy ilyen okos ez a lány. Modortalan, de okos. Mert én többek között pojáca is vagyok. Vagy ahogy én jobban szeretem mondani: komédiás. Mint mindenki, aki önmaga helyett egy szerepet mutat oda tanítványainak, hallgatóságának. Én a mindent lehetségesnek tartó szkeptikus szerepét választottam, mert ez felelt meg legjobban felnőttkori karakteremnek. Ezért nevezem okosnak ezt a goromba diáklányt – mert ilyet mégsem mond a jól nevelt ember a tanárának –, de egyben sajnáltam, hogy csak ezt veszi észre belőlem. Mert a valóságban megmaradtam a világra csodálkozó, lelkesedő és hívő naiv kisgyereknek, amit mégis csak el kell rejteni ebben az elgonoszodó világban. Hasznom mégis volt abból, hogy csak mosolyogtam és nem reagáltam. Ugyanis a szünetben többen odajöttek hozzám, és megvetően legyintve a durcás diáklány felé így szóltak:

- Most kiderült, hogy a tanár úr igazi buddhista!

Puff neki! Mit felelhettem?

- Gyerekek, én vallási és bölcseleti szempontból senki és semmi nem vagyok, csak egy sokfelé figyelő ember, aki, ha kérdik, elmeséli, hogy más emberek – különböző történelmi korszakokban – mit gondoltak az Istenről és az emberről. De saját véleményem, ezoterikus tapasztalatom erről nincsen, tehát kénytelen vagyok a nemtudás köpenyébe burkolózni. Bocsássátok ezt meg nekem.

Vagyis el kellene nekem hinni, hogy nincsenek hirdetni való titkaim. Nincsenek kiválasztottjaim, tanítványaim valamiféle rejtett bölcseletben, senkinek nem vagyok mestere, guruja, szellemi vezetője. Talán jobban elfogadható ez a helyzet, ha idézek néhány részletet Borges: Az etnográfus című elbeszéléséből.

… Fred Murdocknak hívták, ha nem tévedek. Magas, amerikai fajta, szőkésbarna hajú, markáns arcú, szótlan férfi volt. Semmi eredeti nem volt benne, még csak a fiatalokra jellemző csinált eredetiség sem. Tisztelettudó természet lévén nem volt bizalmatlan se a könyvek, se a könyvek szerzői iránt. Abban a korban volt, amikor a férfiember nem tudja még, hogy kicsoda, és készséggel beleveti magát abba, amit a véletlen elé tár, a perzsa misztikába vagy az ismeretlen eredetű magyar nyelvbe, a háborús kalandokba vagy az algebrába, a puritanizmusba vagy épp a tobzódásba.

Az egyetemen azt a tanácsot kapta, hogy tanulmányozza a bennszülött nyelveket. Néhány nyugati törzsnél még élnek ezoterikus rítusok. Azt javasolta neki a tanára, egy idősebb férfi, hogy költözzék egy időre egy rezervátumba, figyelje meg a rítusokat, és derítse ki, mi az a titok, amit a varázslók átadnak a beavatottaknak. Visszatérte után ír majd egy disszertációt, amit az intézet vezetősége bizonyára megjelentet. Murdock kapva kapott az alkalmon.

… Belevágott a nagy kalandba. Jó két évig élt a prérin, hol vályogfalak közt, hol a szabadban. Pirkadatkor kelt, sötétedéskor feküdt, s egy idő után már nem a szülei nyelvén álmodott. Megszokta a nyers ízeket, fura ruhákkal fedte a testét, elfeledte a barátait és a várost, és már másképp gondolkozott, mint ahogy az esze engedte volna. A tanulás első hónapjai alatt titokban jegyzeteket készített, de később megsemmisítette őket, talán azért, hogy ne keltsen gyanút a többiekben, talán azért, mert már nem volt rá szüksége.

Egy előre kitűzött időpont után, ami lelki és testi gyakorlatok elvégzéséhez kötődött, elrendelte a pap, hogy azontúl jegyezze meg az álmait, s másnap hajnalban számoljon be róluk. Murdock megállapította, hogy a teliholdas éjszakákon bölényekkel szokott álmodni. Ismétlődő álmait közölte a mesterével, aki végül megosztotta vele a titkos eszmét. Egy reggel, búcsúzás nélkül, otthagyta őket Murdock.

A városban sóvárogva gondolt a prérin töltött első estékre, ahol annak idején sóvárogva gondolt a városra. Elment a professzorához, és közölte vele, hogy tudja a titkot, de úgy döntött, nem fedi fel.

- Köti az esküje? – kérdezte a tanár.

- Nem ez az oka – felelte Murdock. – Tanultam valamit azon a távoli tájon, amit nem tudok szavakba foglalni.

- Talán az angol nyelv az akadály? – tudakolta a beszélgetőtársa.

- Egyáltalán nem erről van szó, tanár úr. Most, hogy birtokában vagyok a titoknak, száz különböző, sőt egymásnak ellentmondó módon meg tudnám fogalmazni. Nem is tudom, hogy mondjam el, hogy mennyire csodás az a titok, és hogy én most a tudományt, a mi tudományunkat már csak puszta léhaságnak tartom.

Egy kis szünet után így folytatta:

- Egyébként nem annyira a titok a fontos, mint a hozzá vezető utak.

Azokon az utakon pedig végig kell menni.

A professzor hűvösen válaszolt:

- Döntéséről tájékoztatni fogom a Tanácsot. Talán indiánok közt akar élni?

Murdock így felelt:

- Nem. Talán vissza se megyek a prérire. Amit az ottaniaktól tanultam, az mindenütt és minden helyzetre érvényes.

Ez volt lényegében a beszélgetésük.

Fred megnősült, elvált, s ma a Yale-en könyvtáros.

Scholz László fordítása

ELSŐ RÉSZ
VISSZATÉRÉS INDIÁBA 2004-BEN

1.
Egy baleset legyőzi a halálfélelmet

1971-ben, harmincnyolc éves koromban jutottam ki először Indiába. Ennek éppen harminchárom éve. Nyolc évvel később, huszonöt évvel ezelőtt, ismét Indiában voltam. Huszonöt év, negyedszázad, igen hosszú idő. Ennyi idő alatt még a legvándorlóbb kedvű ember is megöregszik. India óta sokfelé jártam a világban. Eljutottam Amerikába és Kubába, és vissza-visszatértem kedvenc pihenőhelyemre, a Hold tavához, a Mondseehez. Évekig éltem és tanítottam Izraelben. Autóztam Tuniszban, Egyiptomban bámultam a piramisokat, és a Sínai sivatagban, a Szent Katalin kolostorban elnéztem a térség egyetlennek mondott csipkebokrát, hátha ez volt az, ami szent tűzzel lángolt Mózes előtt. A szent hegyről lelökött egy angyal, mert nem volt elég alázat a szívemben, és amíg káromkodva gurultam lefelé, inaim szakadtak. De amikor megint emelni tudtam a lábamat, rövid ideig elnéztem a forrongó Oroszországot, majd hosszú-hosszú repülőútra indultam Szingapúron át Ausztráliába. Huszonkilenc óra hosszat repültem, jórészt rátapadva a gép kis kerek ablakára, és lestem az éjszakát, hogy ilyen hosszú úton csak látok majd egy ufót. Nem láttam.

Ezzel a dologgal már sok bajom volt, nevezetesen azzal, hogy ahol én jelen vagyok, ott nincsenek csodák. Például nem működnek az alfába merültek telepatikus képességei, hiába ültem éjszakákon át a spiritiszták körében, egyetlen szellem sem jelentkezett. Amikor kidobtak, a szellem hitetlenségemmel indokolta távolmaradását. Ma már csak olyan csodákat keresek, amelyek akkor is megjelennek, ha nem hisz bennük az ember.

Sydney-ben, a víz alatti műanyag alagútban eliszonyodtam a fényre odagyülekező cápáktól. És összetalálkozva a kanadai Cervic professzorral, megtanultam, hogy szakmám, a pszichológia nem tudomány, hanem egy különös nyelvjárás, amivel mindent másképp fejeznek ki, mint a normális emberek. Szóval, hogy tulajdonképpen nyelvtanár vagyok. Amszterdamban szívesen kószáltam csodálkozva a lányok műszaki felszereltségén a hírhedt Red Light Districtben. De aztán megjártam Velencét is, ami számomra a könnyek városa. Piazzanóban néztem a hegyeket, ahogy rájuk borul az alkonyat, és rádöbbentem, hogy fölöttem is eljárt az idő, és már soha nem fogok szerelmi vendégjátékot játszani Bolzanóban…

Legszívesebben zarándoknak nevezném magam. Nem azért, mert sok helyen megfordultam. Más még több helyen járt. Inkább egy életérzésről van szó. Valahol a lelkem mélyén magány rejtőzik. Egy érzés, hogy végső soron én nem tartozom senkihez és sehova. A sok utazásban ott rejtőzik a menekülés motívuma is. A kalandvágy, az ostoba remény, hogy valahol újra kezdhetem az életemet, vagyis Faustként újra fiatal leszek. Pedig az életem rendben van. Egy amerikai buddhista szerzetesnőt idézek: Az is rendben van, ami nincsen rendben. Inkább az örök keresés szomjúságáról van szó. De nem tudom, mit keresek, mire akarok rátalálni. A Bolygó Zsidó egyik változata lennék, Ahasvérus? És így lettem hetvenegy éves.

Riasztó föleszmélés. Életemben először kezdtem komolyan foglalkozni az életkorommal. Abban a tévedésben ringattam magam, hogy Kung Fu-Ce követője vagyok, aki egyszer így jellemezte önmagát:

Olyan ember, aki annyira keresi az igazságot, hogy enni is elfelejt, barátai között a gyászáról is megfeledkezik, és észre sem veszi, ahogy az öregség eléri.

Ugyan már! Szerintem nem véletlen, hogy Jézus nem felelt Pilátus kérdésére: Micsoda az igazság? Enni viszont sohasem felejtettem el. Barátaim csak felerősítették minden gyászomat, hiszen elsősorban őket, a jórészt megkopott barátságokat gyászoltam. Ám azt tényleg nem vettem észre, hogy öregszem. Azt hittem, ilyesmi csak mással történik. Néha döbbenten elmenekültem az érettségi találkozókról, ahol a tündérléptű leányok helyett kövér nagymamák jelentek meg, és görnyedt, kopasz és pocakos öregurak mutatkoztak be újra, az egykor kajakos, vagány srácok nevével. Szántam őket, hogy milyen kínos lehet nekik engem látni sugárzó fiatalságomban, hát csendesen leléptem.

A betegségeimet nem hoztam kapcsolatba a múló évekkel, annak tulajdonítottam, hogy mind a két végén égetem a gyertyát. S egyszer csak eszembe jutott, hogy Indiában azt tartják, hogy a mai ember karmikus életideje hetvenkét esztendő. Ha tovább él, az már a Halhatatlan Istenek ajándéka.

Mármost fel lehet, sőt fel is kell tenni a kérdést, hogy a legutóbbi huszonöt év alatt miért nem mentem vissza Indiába? Valószínűleg egyik se lesz tökéletesen igaz, de azért megpróbálkozom a válasszal.

Sokáig úgy éreztem, hogy már nincsen ott több dolgom. Megismerkedtem a jógával és az ájurvédával. Tanultam a vishvayatani, a lonavlai és a hyderabadi ashramban. Egy ideig a bangalore-i buddhista kolostorban is éltem, ahol szökésem és visszatérésem során – Puranik doktortól és Buddharakkita Teyra apáttól – végül is választ kaptam arra, amit magamtól kérdeztem.

Azután azt is gondoltam, hogy Indiában fogok meghalni. Egyrészt egy visszatérő álom miatt: láttam magam, amint alszom, és két hindu férfi hajol fölém, s az egyik azt suttogja: „Még ne…” Másrészt egy szikh varázslóféle jóslata miatt, miszerint harmadik indiai utamról már nem térek vissza. Sírfeliratnak ugyan nem rossz: Popper Péter, született Budapesten, meghalt Delhiben. No de mégis… A jóslatot megpróbáltam úgy is értelmezni, hogy szerzetesként Indiában maradok életem végéig. Ez lehetetlennek tűnt. Még a kolostori idő alatt feltettem magamnak a kérdést: meddig bírnék ott élni? Bármeddig, akár évekig is, feleltem, azzal a feltétellel, hogy a végén hazamehetek, és barátaimnak, barátnőimnek elmesélhetem, hogy milyen az élet egy buddhista kolostorban… Aki ilyen extraverzív igényekkel él, az nem való szerzetesnek.

Ám a valódi akadály mégis a halálfélelem volt. Ez pedig érdekesen múlt el. Készültem, hogy majd lemegyek a Krisna-völgybe, Somogyvámosra, a vajsnavák nyári egyetemére. Vagyis, egy kicsit Indiába. Előzőleg két éjszaka dolgoztam egy határidős íráson. Hajnalban indultam el, s éppen azon töprengtem, hogy kiállok a forgalomból szundítani egyet, s már el is aludtam a volánnál. A kocsi lefordult az útról, és nekirohant egy termetes fának.

A rendőrség lefilmezte a totálkáros autót. Teljesen összetört, de a vezető ülése felett egy kidudorodás képződött. Tulajdonképpen egy szűk kuckóban ültem, az egyik szememre nem láttam, mindenfelől véreztem, de éltem. Kiszállni nem bírtam.

A lényeg azonban nem ez. Hanem az, hogy a kis magyar „mű-Indiába” készülődve majdnem halálos baleset ért. Nem csaltak az ösztöneim. De ugyanakkor azt éreztem, hogy eltűnt belőlem a halálfélelem: most már nyugodtan elutazhatok az igazi Indiába. Megtörtént közöttünk az elszámolás.

Miért is akarhatott engem India a Köztes Létbe küldeni? Talán azért, mert életem során a Halhatatlan Istenek gondosan vezettek az úton, amerre mennem kellett, de bennem nem volt annyi készség az önátadásra, hogy átlépjem azt a bizonyos küszöböt, amelynek mindkét őrzője (a Küszöb Kis és Nagy Őre) ismeretes. Megint elkövettem a Jézus által legsúlyosabbnak tartott bűnt: gyáva voltam. Kétségbeesetten kapaszkodtam a racionalitásomba, mint fuldokló a mentőövébe, pedig India elvitt a határig. De én ebből tudományos előadásokat formáltam!

Persze, ezeket a titkaimat nem meséltem el sehol senkinek. Sőt, amikor évek múlva visszaindultam Indiába, sokfelé hangoztattam hősiességemet, hogy a halálba megyek. Babonás vagyok, arra számítottam, hogy ha van ilyen, a Végzet elszégyelli magát, hogy belelátok a kártyáiba, s ezúttal a kivégzés elmarad, ahogy Lucifer mondja Ádámnak. Vagyis már akkorára fújtam fel magam, mint a mesebeli béka. Ha ennyire vágytam ökör lenni, kár volt strapálnom magam, már az voltam.

Orvos barátaimra sem tettem olyan benyomást, mint akinek éppen egy hosszú utazás ajánlott. Mondták is – főleg, mikor arról beszéltem, hogy terepjárót bérelek, és felmegyek a Nepáli hegyek közé –, hogy: „ott is maradsz! Még éppen az oxigénhiányos levegő kell a te szívednek.” Az egyedüli dicsőség orvosomat és barátomat, dr. Erdős Erzsébetet illeti, aki egyszer – csak egyszer! – elmondta a véleményét:

- Nézd, te pontosan ismered a rizikókat. Felnőtt ember vagy. Tudod, hogy mit csinálsz. Utazz, ha utaznod kell!

Végül is én – ámbár szorongva vagy dühösen – mindig rábíztam magam a sorsomra. Például Lurkó, a szálkás szőrű tacsim volt egyszer a sors eszköze, aki immár véglegesen Katihoz kötötte az életemet. Lurkót mindenki három szóval jellemzi: önfejű, követelőző és erőszakos!

Szóval egyszer Katinál voltunk látogatóban. Jelen volt még Asa, a golden retriver hölgy, és Mofli, a himalájai rongybaba macska. Ez azt jelentette, hogy ha a grabancánál fogva felemelték, azonnal halott rongybabának tettette magát. Ez nekem annyira megtetszett, hogy Katit egyre gyakrabban becéztem Rongymacskának – míg végül teljesen rajta ragadt ez a név.

Azonban ezen a délutánon igencsak összevesztünk, Kati sértődötten fel is vonult az emeletre. Én borús kedvvel indulni akartam Lurkóval, de a kutya nem volt sehol. Hívtam, közös jelünket fütyültem neki, szólítottam kedvesen és fenyegetőn, semmi válasz, csak némi morgás, ami elárulta, hogy az ágy alatt tartózkodik. Lehajoltam hozzá, hogy a szemébe nézzek. Elfordította a fejét. A karommal nem értem el. Partvisnyéllel próbáltam kipiszkálni. Erre még hátrább húzódott, egészen a falig. Utólag kiderült, hogy Kati mindezt föntről hallotta, és magában nevetett. Mit tegyek? Megint nyilvánvalóvá vált, hogy Lurkó erősebb karakter nálam. Elkeseredetten kerestem valami takarófélét, beleburkolóztam, és ledőltem a díványra. Így töltöttük az éjszakát. Kati-Rongymacska szerint, ha akkor sikerül elmennem a kutyával, alighanem örökre szétválunk. De nem így alakult. Nyolc éve vagyunk együtt.

Rongymacska két országba vágyott gyermekkora óta. Én mindkettőben éltem egy darabig. Az egyik Izrael, ahova egy évvel ezelőtt elvittem. A másik – India. Számomra ez volt a jel. India visszahív! Megvettem a repülőjegyeket, és elindultunk. Ettünk, amikor adtak valamit, Rongymacska aludt, én bornírt amerikai filmeket néztem. A lelkem meglepően üres volt, holott megint India felé tartottam. Persze kérdés, hogy mitől üres az ember szíve? Tényleg nincs benne semmi? Vagy csak bezártam, hogy helyet tartalékoljak új kínok, titkok, vágyak számára? Vagy túlságosan tele volt már, és ezért „leltár miatt zárva”.

Amikor megérkeztünk, a repülőtér olyan volt, mint amilyennek huszonöt évvel ezelőttről az emlékezetemben megmaradt. Őrült tumultusban legalább kétmillió ember vagy sorban állt, vagy keresett valakit. A levegő vészesen fogyni kezdett. Kati kimenekített a tömegből, s a reptér előtti téren előkelően leültem a járda szélére. Kati elment a csomagokért. Hozzám viszont azonnal csatlakozott egy pária-kutya, és mögöttem foglalt helyet. Nyilván már a védelmemre rendezkedett be, mert valahányszor egy biciklista hajtott arra, nekirohant és feldöntötte. Először egy döbbent kínait részesített ebben a meglepetésben.

Kati hamar visszatért, egy megtermett indiai kíséretében, aki a csomagunkat és kézipoggyászainkat cipelte. Ő volt a követség által értünk küldött kocsi sofőrje. Odaállt a gyönyörű, nagy autóval, beszálltunk és elindultunk.

- Hogyan találtál rá ilyen hamar? – kérdeztem.

- Egy cédulát tartott a kezében.

- Mutasd!

A cédulán ez állt: Mr. Pottifer.

- Ez nem az – mondtam szomorúan, és megkocogtattam a sofőr hátát. – Valaki már nyilván nagyon keresi önt.

- Maga nem Mr. Pottifer?

- Nem. Én Mr. Popper vagyok.

Vissza hát! A cuccainkat kivágta azon a bizonyos téren, és eltűnt a tömegben. Rongymacska borúsan szimatolt.

- Ezt nevezted te fűszeres illatnak? – Hát?

- Trutyiszag. Nem akarom elmondani, hogy miből tevődik össze.

- Ne is. Inkább keresd meg a sofőrünket. Ha van a kezében cédula, ez lesz ráírva: Popper. Ha cédulátlan, akkor percenként kiáltsd el a nevemet.

Duzzogva eltűnt. Ezúttal jó hosszú ideig nem került elő. Már éppen aggódni kezdtem, amikor felbukkant. Egy apró termetű indiai masírozott utána, elöl a két metszőfoga hiányzott. Ő volt a mi emberünk.

Foghíjas sofőrünk meghajolt, és elindult velünk Delhi felé. Egy kívülről igen szépnek látszó hotelnél állt meg, ami az Ashoka névre hallgatott. Belül azonban meglepően koszosnak és elhanyagoltnak tűnt. Mégis kivettünk egy szobát, fürdővel és angol vécével. (Az utóbbi nem jelentőség nélküli.) Egy éjszakára 2500 rúpiát kértek, számomra akkor meghökkentően sokat.

Az indiai gyártmányú kocsi kitűnően futott, és a pici ember – Dranah-nak hívták – ragyogóan vezette az autót a múlthoz képest bődületesen megnőtt indiai forgalomban, a szinte egymáshoz érő autók, teherautók, riksák, szkúterek, gyalogosok, árusok, szabadon kószáló tehenek, kecskék és kutyák forgatagában. A közlekedési helyzet a városokban sokkal rosszabb volt, mint huszonöt évvel ezelőtt. Ámde az utakon készült a csoda. Az indiai kormány nagyon jól súlypontozott. Felszámolta az éhségövezeteket, de aztán békében hagyta a nyomort. Legfeljebb annyi változást lehetett megfigyelni, hogy a dobozházak helyett sátrakban laktak a legszegényebbek, amelyeket girbe-gurba hántolatlan faágakra feszítettek ki. Az alatt kuporgott az egész család… és bámulták a televíziót! Mert televíziója minden családnak volt. A borbélyok, a pakura- és szamószasütők már nem az út szélén dolgoztak, hanem kis fabódékban vagy legalább tetővel fedett utcai standokon.

Az indiai kormány okosan sztrádákat épít a legmodernebb amerikai gépekkel. A nyomornegyedek között hatsávos sztrádákat. Húsz év múlva Indiának lesz a legmodernebb infrastruktúrája. Akkor aztán jöhet a többi.

Reggeli az Ashokában, az ő három csillagával. Rendkívül piszkos étterem, az asztalok a falnak vannak fordítva, amikor eszünk, közben a falat nézzük. De a tükörtojás – mindkét felén megsütve – jó, a vaj és a dzsem friss. Ám amíg falatozunk, egyszer csak vendég érkezik. Az asztal mögül hatalmas svábbogár mászik fel a falra. Komótosan igyekszik fölfelé, nem fél, nem siet. Szólítjuk a pincért. Őszinte érdeklődéssel nézi a bogarat, szemével jóindulatúan követi – amíg magasra nem ér –, és csodálkozva rázza a fejét. Rongymacska később felháborodik, hogy miért nem dobta ki?

- Azért, mert ez India – magyarázom. – Itt nem bántják az állatokat. Élni és élni hagyni!

- Ezek után kíváncsi lennék a konyhájukra. – Parancsolj, csak nézz ki az ablakon. Konyhájuk ugyanis nincs. A szabad ég alatt főznek, lombsátor alatt.

- Akkor innét továbbállunk.

Nem értettem, hogy miért kizárólag ócska külvárosi szállodákba visznek, mondván, hogy sehol másutt nincsenek szabad szobák. Delhi belvárosába, New Delhibe be sem jutottunk.

De hát megszoktam, hogy a tettek és helyzetek előbb-utóbb megmagyarázzák magukat. Én már elvágyódtam a fővárosból. Katira, mint egy bankárra, rábíztam egy kalap pénzt, ez volt a vésztartalék, amiből tilos volt költeni. A többit megfeleztük. És másnap apró termetű sofőrünkkel – akit magunk között egyre gyakrabban becéztünk „Fityisznek” – elhagytuk Delhit.

2.
A Taj Mahal tövében

Agra senkit sem érdekel. Viszont mindenki odaigyekszik, aki India földjére lép. Kizárólag a Taj Mahal miatt.

Valaki – még a romantika korában – kitalálta, hogy a Taj a világ legszebb épülete. A története is könnyes, filmet is készítettek róla: A hindu síremléket. Hát síremléknek síremlék, a nagy mogul császár közeli palotájából éppen odalátott rá. Az én számomra kőbefaragott és épületté merevített giccs. A giccsek giccse. Van benne valami felülmúlhatatlan dagályosság. Csupa áláhítat, álszerelem, álszépség, de nagyon is valódi és tudatos szívdöglesztés, a világ elé kiterített gyász szemérmetlensége. Ám ebben a törekvésében zseniális. Egy gigantikus oltár egy nagyon hiú és nagyon gazdag ember szívének üressége felett. A semmi leplezése.

Ugyanakkor kötelességem becsületesen emlékezni arra is, hogy Richárd Katz, röptében körülutazva a világot, majdnem a földre borulva köszöntötte a Taj Mahalt. Az örökkévalóságba dermedt szerelemnek látta. Amikor ránézett, azt hitte, hogy álmodik: ilyen szépség nincs a világon! A középkorban nyilván párbajoztunk volna a mogulok építette monstrumért.