Tartalom

Impresszum 2

AJÁNLÁS 3

1989 4

Pest megye 4

2018 16

egy bankrendezvény, Budapest 16

1989 24

Szigliget 24

1989. június 16. 35

Budapest 35

2018 42

Budapest, a Liszt Ferenc nemzetközi repülőtér felé 42

1989. június 16. 60

Budapest 60

Budapest 2018 67

Aquincum Hotel 67

1989. november 21. 77

Budapest, Petőfi Csarnok 77

2018 83

Egyesült Arab Emirátusok, Dubaj 83

1989. november 26. 103

Herceghalom 103

2018 115

Maldív-szigetek 115

1990 135

Biatorbágy 135

2018 155

Egyesült Arab Emirátusok, Abu-Dhabi 155

2017 173

Párizs 173

1990 192

Budapest – Moulin Rouge 192

2018 220

Budapest 220

1990 240

Budapest – Önállóság Alapítvány 240

2018 250

Szigliget 250

1990 258

Budapest – Önállóság Alapítvány 258

2018 267

Budapest 267

1990 276

Budapest – Önállóság Alapítvány 276

2018 284

Budapest 284

1990 306

Biatorbágy 306

Köszönetnyilvánítás 312

Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2022 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99107-920-0

ISBN e-book: 978-3-99107-921-7

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Eperjessy László

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Ajánlás

A felső tízezernek, és

akik oda akarnak tartozni

1989

Pest megye

Walter döbbent csendben figyelt. Helikopter üzemmódban volt. Nem értette, hogy amit lát és hall, az a megváltoztathatatlan történelem vagy csupán egy dimenzió, amit bármikor felülírhat. Ha 1949-ben lett volna, biztos megkérdezte volna Albert Einsteint, hogy mi erről a véleménye, vajon az időparadoxon létező jelenség-e, vagy sem. Elmélkedésén belül továbbá azon töprengett, hogy a világ felgyorsulásával vajon a Homo Sapiens is olyan gyorsan fog a következő szintre törzsfejlődni, mint ahogy a technológia által az élet egyéb területei.

Egy kattanás zökkentette ki az érdekfeszítő gondolatmenetből. Egy leesett csavar kattanása. Nem is kattanás volt ez, inkább egy kisebb csörömpölés. A magyarországi ipari fejlődés őskövületének egy hangja; benne volt ebben minden. 32 év szocializmus. A lemaradás 32 éve. A teljes piac központi irányítása. Amikor néhány ember döntésére volt bízva minden, amihez nem is értettek. Például ahhoz sem, hogy miért történhet meg egy termelőüzemben az, hogy két összeszerelőasztal között a segédmunkás (a későbbi, XXI. századi operátor) az egyikről a másikra, majd a másikról az egyikre pakolgatja a szerszámokat, csavarokat munkavégzés közben, ahelyett, hogy a két asztalt összetolnák, ezáltal minimálisra csökkentve az esélyét annak, hogy egy csavar a földre eshessen. Nevetséges példa, érezte ezt Walter is, de valahogy mégis a számtalan érthetetlen döntés és világnézet közül valahogy ebben az apróságban összpontosult minden. Egy csavar leesésében. Illetve ezen esemény felesleges bekövetkeztében.

Biatorbágy – későbbi önmagához képest – ekkor még csak egy porfészek, egy kevesek által látható, óriási potenciált magában rejtő környezet volt, amelyről ha hallott is valaki, az csak Matuska Szilveszternek volt köszönhető, aki 1931. szeptember 13-án felrobbantotta a viadukt vasúti pályájának egy részét, ami 22 halálos áldozatot követelt, a történelemkönyvekbe pedig a „biatorbágyi merénylet” címmel került. Ahol egy bagóért vásárolt szántóföld az egyes út mentén millió eurós befektetéssé cseperedő üzletté fog válni a következő húsz év folyamán.

Lehet, hogy az ilyen távú befektetés már inkább az ember gyermekének vagy unokájának fog jól jönni, na de akkor is! Walternek például jól jött volna, de mennyire, hogy jól. Walter ugyanis 1986-ban született. 1989-ben pedig már 33 éves volt. Kétszer élte át. Egyszer 3 évesen, egyszer pedig 33 évesen. Sok ember álmát teljesítette be ezzel. Visszament az időben. De ő nem azért ment vissza, hogy gyermekkori sérelmeket orvosoljon, vagy hogy lebeszélje saját fiatal énjét a hibás döntései megváltoztatásáról. Nem kívánt találkozni sem önmagával, sem a szüleivel. Nem akarta megalapítani a Google-t, nem fektetett elsőként az Apple-be, és nem kezdett el spekulálni az általa már ismert események bekövetkezésén.

Más miatt volt itt: Magyarország válaszait kereste. Hogy az Anjou-korban Európa Szaúd-Arábiájának tartott Magyarországból hogyan lett 2019-re az, ami. Ehhez persze lényegesen korábbra kellett volna visszautaznia, de a tudomány 2019-es állása mellett ez még nem volt lehetséges: mindenki annyit utazhatott vissza ahány évet leélt. Az időutazás bonyolult dolog, nem szükséges ezen fennakadni, az ember az evolúció során hozzászokott a korlátokhoz. Miért pont ezen akadt volna fenn?! Idő-utazni maximum addig, ahány éves vagy. Pofonegyszerű. Úgyhogy ez a teljesen abszurd valóság nem is foglalkoztatta Waltert. Ő csak utazott. Addig, amíg érdemesnek találta. 1989-be, egészen pontosan. És hogy akkor már miért nem 1986-ba? A válasz roppant egyszerű: azért, mert akkor 3 évet várnia kellett volna, amíg 1989 lesz. Úgyhogy 1989, Biatorbágy, és punktum.

A késő tavaszi szélben Walter első napjai nyugalommal teltek, csak bámulta a viaduktot a dombtetőről, elmélázott azon, hogy vajon szerencsés-e azért, mert neki már volt alkalma megtekinteni, hogy hogyan is fog ez kinézni harminc évvel később. A későbbi körforgalmat a viadukt alatt, a sportcentrumot, az új házakat, a benépesülést, a kolónia kivirágzását. Úgy döntött, hogy igyekszik részt venni az ország fontosabb eseményein, mint kívülálló szemlélődő, minden politikai, vallási megnyilvánulástól mentesen. Át akarta élni. Vajon milyen lehetett. Amikor emberek tömege egy közös célban hitt, csak kicsit mindenki másként. Ezért választotta 1989-et. A rendszerváltás miatt. Végig akarta nézni, ahogy Magyarország elhagyja a szocializmust és átlép az akkor még oly dicsőn üdvözölt demokráciába, liberalizmusba, kapitalizmusba. Szerette a történelmet, de egyéni véleményt alkotott, igyekezett objektív maradni. Szóba is elegyedett egy névtelen helybélivel, aki a kerékpárját tolta a poros úton, kezdésként udvarias, távolságtartó stílusban.

– Szép jó napot kívánok, hogy vagyunk ma? – kérdezte Walter.

– Hogy hogy vagyunk? Fáradtan fiatalember, fáradtan. Reggel korán kapáltam a kertben, majd elmentem a boltba, sikerült vennem kenyeret, hazaviszem, már vár az asszony. Maga nem idevalósi, jól sejtem? – válaszolt az öregember.

Walter mosolygott, majd illemtudóan válaszolt.

– Jól sejti, én a jövőből jöttem.

Ezen pedig az öregember mosolygott, majd visszaválaszolt.

– Ha maga tényleg a jövőből jött, akkor meg tudja mondani, hogy holnap milyen idő lesz?

Walter ledöbbent, hogy az öregembernek tényleg ez az egyetlen kérdése egy időutazótól.

– Nem, nem tudom, de miért fontos ez?

– Hát azért fontos, mert akkor el tudnám dönteni, hogy ma a tetőt javítsam meg vagy a zöldségeket gyomláljam ki – válaszolta az öreg.

Walternek tetszett ez az egyszerűség, a világ bajától való távolmaradás, az életérzés, hogy a XXI. század napi problémáiból ez az ember egyikben sem szenved. Nincsenek telekommunikációs csatornák, ahol percenként százával zúdítják a fejére a propagandát. Mert ugye a politika hajlamos nem a népet szolgálni, hanem a népet megfélemlíteni. Nem maguktól természetesen, mint néhány tíz évvel korábban, hanem másoktól. Megkeresik azt, hogy a többség mitől fél, majd elkezdik ömleszteni és megerősíteni a félelmükben rejlő gonoszt, hogy még jobban féljenek tőle, majd egy egyszerű hősies kiállással meggyőzik az embereket, hogy ők megvédik őket. És kész is a recept. Irányított gyűlöletkeltés, aminek a megoldása mi vagyunk.

Ez az ember viszont békésnek tűnt. A jelenben élt. Nem depressziós a múlt miatt, és nem szorong a jövőjén. Egyszerűen csak éli a saját történetét, pedig az idő vasfoga jócskán beleharapott már néhányszor. Megállapodott. Elérte azt, amiről egy XXI. sz.-i hazánkfia keveset tud. Nem érzi rosszul magát, mert életében nem hagyta el az országot, nem frusztrálja a szomszéd kertje, mert a szomszéd kertje pont ugyanolyan, mint az övé, akárcsak annak a szomszédjáé és így tovább, nem érez folyamatos hiányérzetet, nincsenek értelmetlen materialista hajszolási kényszerei, és nincs okostelefonja sem, ami végérvényesen örök szomorúságra ítéltetné. Örül annak a kevés jónak, ami adatott és amit elért, képes az élet igaz pillanatait átélni, hiteles emberként néz tükörbe minden reggel. Walter elismerően nézte, lenyűgözte a látvány. Aztán megszólalt a XXI. sz.-i énje: a komfortzóna nem az a hely, ahol jó lenni, hanem az, ahol ismerősen szar. Vívódott magában. Az esze a szívével, a tudatos énje a tudatalattival.

– Szerintem nem lesz eső holnap sem, bátyám, de ismeri a mondást: amit ma megtehetsz, ne halaszd holnapra. – Büszke volt magára, hogy elő tudott rukkolni egy ide illő közhellyel – úgy gondolta, hogy meglesz itt a közös nyelv, mit neki néhány év csúsztatás ide vagy oda.

– Ó, fiatalember, ma egyiknek sem állok neki, az asszony vár a finom kapusztnyikkal, aztán ott vannak az állatok is, annyi dolgom van, estig nem érek a végére.

Kapusztnyik. A szlovákok hívják így a káposztás lepényt. És mivel a környéken Sóskút a legközelebbi település ahol még ma is élnek a betelepített szlovákok leszármazottai, így ezek szerint ez az ember sóskúti lehet. Vagy a felesége az. Végül is a felesége süti a kapusztnyikot. A sóskúti asszony hozzáment egy biatorbágyihoz. Magában kuncogott, hogy milyen szépen végigvezette a gondolatmenetet, pedig ebben az égvilágon nem volt semmi különös. Két szomszédos település polgára egybekelt, és most Biatorbágyon élnek. Walter is szerette a kapusztnyikot, felnőttként még Kapusztnyik-fesztiválon is volt. 2018-ban, egészen pontosan.

– Fiatalember! – vágott közbe az újdonsült ismerős. – Mivel foglalkozik maga, ha szabad kérdeznem? Az látszik, hogy nem kétkezi munkás, ahhoz túlságosan tollhoz szokott a keze.

Tollhoz szokott kéz. Micsoda kifejezés! Még sohasem hallotta ezelőtt.

– Igen, bátyám, jól látja, nem fizikai munkát végzek. A bankszektorban dolgozom, portfólió-menedzser vagyok, a divízió stratégiai döntéseit készítem elő operatív szinten – hazudta Walter.

Az öreg csendben hallgatott úgy öt másodpercig, próbálta elképzelni, hogy vajon ezt milyen nyelven is mondták neki, majd megerősítve az amúgy is már merev személyiség szerkezetét, nyugtázta:

– Nem tudom, fiam, hogy azt eszik-e vagy isszák, de ha biztos állása van, ráadásul ilyen jól csengő, akkor tartsa meg, mert csak az a fontos. Hogy biztos állása legyen ebben a rohanó világban.

Walter szándékosan beszélt hozzá a jövőben oly divatos „hunglish” nyelven, amikor az angol szavakból magyar megfelelőket gyártottak a multinacionális vállalatok dolgozói. Nem sznobságból, hanem amiatt, hogy az öreg ne értse, távolinak érezze. Nem szeretett volna kellemetlen helyzetbe kerülni, ha egy környékbeli munkahelyet mond, nehogy az öregnek ott dolgozzon valakije, ami újabb társalgási témául szolgálhatott volna. Az emberek kellemetlenül érzik magukat, amikor nem értenek valamit, amit mások igen. Nem akart fölényeskedni ezzel a jóemberrel, de biztos, ami biztos. Nehogy rosszat mondjon.

Két dolog viszont az ő fülét is megütötte az utolsó rövid mondaton belül. Az egyik a „biztos állás”, a másik a „rohanó világ”. Utóbbi azért, mert tudta, hogy a világ ennél jóval gyorsabb sebességre fog kapcsolni néhány éven belül, az előbbi pedig azért, mert ebben az évben furcsa érzés volt ezt hallani. A rendszerváltás kapujában. Vajon sejti-e az öreg, hogy a következő tíz évben fog eldőlni, hogy melyik családok lesznek gazdagok és melyek nem? Persze honnan is sejthetné? És ha sejtené, sem biztos, hogy különösebben érdekelné. Ő már túl van a világmegváltó évein. A becsvágytól duzzadó, bátor, önmegvalósító korszakán. Valószínűleg neki is volt ilyen korszaka. Csak hamar letörték. Megmondták neki, hogy ne álmodozzon, hanem szedje gyorsabban a krumplit a földből. Álmodozásból ugyanis nem lehet megélni, a krumpliszedésből bezzeg igen. Úgyhogy ő is szedte a krumplit. Nap nap után, ameddig mondták neki. Aztán később ő mondta másnak. Érdekes, hogy a XX. századig milyen lassú folyamat volt az emberi evolúció. Mélyebb gondolkodás nélkül fogadták el és adták tovább a hiedelmeiket, berögződéseiket, anélkül, hogy bárki feltette volna a „miért is csináljuk ezt így?” kérdést. Aki pedig fel merte tenni, azzal hamar példát statuáltak, hogy inkább mégse tegye fel. Persze csak a világ kevésbé kapitalista részén.

– És mi a helyzet a vállalkozásokkal? – kérdezett vissza Walter. – Mit szólna, ha azt mondanám, alapítok egy céget, aminek én leszek a tulajdonosa, és öreg koromra ez fog engem eltartani? – Miután kimondta, érezte, hogy ez kicsit korai volt. Még nem tart itt az ország. Az öreget azonban nem különösebben érintette mélyen a témakör.

– Hát azt válaszolnám, hogy vagdalkozzon nyugodtan. Illetve vállalkozzon, vagy mi a szösz. – Téma lezárva, érezték ezt mindketten, nem lesz több közös nevező. Illedelmesen elköszöntek egymástól. A rövid társalgás után Walter végignézte, ahogy a kerékpárt toló ember eltűnik a Viadukt alatt, majd töprengeni kezdett. Hogyan kell beszélni egy múltbéli emberrel?! Ez az ember 2019-re már elég valószínű, hogy halott lesz. Vagy legalábbis rendkívül idős. Ha jobban utánajár, még a halálának a dátumát is meg tudta volna mondani neki, amivel minden bizonnyal tönkretette volna a hátralevő életét.

Titkon mindenki halhatatlannak gondolja magát. Persze az öreg úgysem hitte volna el neki. És jól is tette volna, hogy nem hitte volna el. Állj. Nem szabad ilyeneken gondolkodnia, ebbe bele lehet őrülni. Elengedte az elméletet, és elindult ő is a Viadukt felé. Nem igazán tudta, hogy merre induljon, a világ – hát még Biatorbágy – elég sokat változott vissza harminc év alatt. Felsétált hát a Viadukt kőpillérei mellett, miközben azon viccelődött magában, hogy milyen humoros lenne lőni egy vigyorgós szelfit és feltenni a Facebookra ebből a környezetből. Az ismerősei meg lennének győződve róla, hogy egy nagyon aprólékosan photoshopozott képpel van dolguk. Valószínűleg gratulálnának neki, hogy mennyire ügyesen odaszerkesztette magát egy régi képre. A szemfülesebb ismerősei pedig még azt is megjegyeznék, hogy milyen szép felbontású, korát megelőző képet talált a régi időkből. Ő meg csak vigyorogna vissza rájuk 1989-ből. Természetesen vigyorogna. Mint mindenki más – ez amolyan íratlan közösségi médiás szentírás. Ahol az emberek a kevés boldog – vagy inkább csak annak tűnő –pillanataikkal próbálják többnek mutatni magukat, mint amik. Aztán pedig végignézik az ismerőseik boldognak látszó pillanatait, és ettől szomorúak lesznek. Arra persze nem gondolnak, hogy a saját képeikkel is szomorúságot okoznak másoknak. Mert nem látják át. Nem gondolnak bele abba, hogy felesleges ezer éve nem látott ismerősök életét nézegetni. Értelmetlen. Azt, hogy ki mennyire magányos, hamar meg lehet állapítani a közösségi oldalakon eltöltött ideje alapján. Minél több időt tékozol el, annál magányosabb az illető.

Walter tudta, érezte, hogy ő is csak egy vándor, mint bárki más. Semmi értelme a materiális javak hajszolásának, a pénznek, a hatalomnak, címeknek, rangoknak, mert ezen világi elismerések ára bizonyosan az idő és a figyelem. A másokra fordított és fordítható idő és figyelem. Egy szolgálat, ahol résen kell lenni, mert az emberrel veleszületett „könnyebb út”-keresés rendkívül csábító. És folyamatosan visszatérve csábít, mindennap. Próbára tesz. Waltert is próbára tette. Miért is indult el faasztalokat gyártó üzemet keresni, amikor megcsinálhatta volna a saját szerencséjét?

Miközben elsétált a faluház mellett, meglátott egy hentest. Benézett az ablakon. A húspult gyönyörűen tiszta volt, az áruk szépen egymás mellé kihelyezve, nyoma sem volt a hiánygazdaságnak. A környezet rendezett volt és tiszta, vendégcsalogató kis tábla hirdette a napi nyitva tartási időt, valamint a napi akciós termékeket. Oldalas, comb és hátszín. Ez aztán az innováció. Egy korban, ahol mindenki még egységesen csóró, hátszínt reklámoz a hentes. Micsoda ritkaság. Walternek több se kellett, bement hát.

– Szép jó napot kívánok, mit adhatok? – hangzott egy nagyon távolról ismerős hang, amit már valahol hallott, de fogalma sem volt róla, hogy hol és mikor. Amikor a pult mögül kiegyenesedett a harminc év körüli, enyhén borostás, mosolygós eladó, akkor Walternek beugrott a felismerés. Hiszen ezt az embert ismeri. Nem személyesen, hanem a XXI. századi közéletből. Ő ugyanis egy első generációs milliárdos. Hú, a nemjóját! – Erre a fordulatra nem számított. Még nem. Igaz, hogy pont az ilyen emberek felkeresése miatt van itt, de azt nem sejtette, hogy a későbbi vágóhídtulajdonos, agrárbáró oligarcha, Felvidéki János fogja őt mosolyogva sertéscomb-vásárlásra buzdítani egy agglomerációnak még szinte nem is nevezhető falucska poros útja szélén.

– Kö-kö-kööszönöm, szé-szé-szééép napot magának is – próbálta összeszedni magát és a XXI. századi gondolatait. – Érdeklődni szeretnék, hogy kávét is árulnak-e?

Jobb híján ez jutott az eszébe. Kávévásárlás a biai hentesnél. Remek, nagy ötlet volt…

– Kávét nem árulunk, de ha elfogadja fiatalember, még maradt a reggeli főzésből, adok magának is egy csészényit – hangzott a barátságos válasz.

A fickó vérprofi. Nem véletlenül fogja nagyon sokra vinni. A hentesek kilencvenkilenc százaléka biztos kihajította volna a kávézási szándékával együtt, de ő nem. A lehetőséget látta benne (is). Tudta, hogy a vásárlókból él, és hogy a vásárlókkal érdemes jóban lenni előítéletek nélkül. Soha nem lehet tudni. Lehet, hogy ez a fiatalember most nem vesz semmit, de majd elmeséli az egyik barátjának, aki a szomszéd sertéstenyésztőnek az orrára köti a barátságos történetet, aki szeretne áron alul megszabadulni néhány felesleges disznótól. Ki tudja? Vagy az is lehet, hogy ez az ember a szomszédos város vezetőjének a fia, vagy lehet, ismer húsbeszállító után érdeklődő vendéglátósokat, vagy ki tudja, ki lehet ez a fiatal férfi. A lényeg, hogy vendég, bejött ide, és valamit szeretne. És nem az ő hibája, hogy az nincs, hanem az üzletvezetőé. Jelen esetben az övé, Felvidéki Jánosé. A siker biztos receptje. Nem a megszokások embere volt, kereste az újat, figyelte a vásárlók igényeit, és ehhez próbálta igazítani az üzleti életét. Szolgálni akart. A vásárlóit szolgálni. Sokak szerint nincs is más küldetése egy egyénnek, mint a társadalom szolgálata. A legnemesebb feladat. Nyers hússal szolgálni a közösség mindennapjait. Egy apró láncszemnek lenni a gépezetben, ahol mindenki szuverén kötelessége a hazafias szolgálat, hogy olajozottan működjön minden fogaskerék.

– Ön nagyon kedves, de nem szeretném kellemetlen helyzetbe hozni. Ha nem árul kávét, akkor azt én sem fogadhatom el – mondta Walter.

– Hogy el sem fogadhatja? Már miért is ne fogadhatná el? Parancsoljon, egy fekete a drága úrnak – és egy gyors mozdulattal már öntötte is, szinte már-már zavaróan nyájas stílusban. – Tejem nincs, én tisztán iszom, de cukorral szívesen megkínálom.

– Köszönöm, egy kávéskanállal legyen szíves – fogadta el a cukrot Walter.

Udvariaskodtak. Walter erőltetetten elkezdte szürcsölni a sötétzöld bögrében lévő folyadékot – nem igazán akart belegondolni, hogy miket szokott belőle inni a hentes, vagy hogy miket tarthat benne, amikor épp nem a kávézni kívánó húsfogyasztókat kínálgatja.

– Maga idevalósi? – kérdezte Felvidéki. Azt, hogy nem látta még soha ez előtt, persze nem tette hozzá, nehogy megsértse Waltert. Már most is nagyon dörzsölt, ravasz róka volt, e felől semmi kétség.

– Valaha az voltam – hangzott a sejtelmes válasz.

– Valaha? És most már nem az?

– Most, mondhatni, újra idevalósi lettem. – Rébuszokban beszélt. Feleslegesen. Elintézhette volna egy „Nem, nem vagyok idevalósi”-val, de nem tette. Az igazat akarta mondani úgy, hogy a hentes ne értse. Nem szeretett hazudni. Mielőtt jött volna a következő keresztkérdés, gyorsan visszakérdezett, hátha tudja beszéltetni kicsit és elterelődik róla a témakör.

– Honnan szerzi be ezeket a gyönyörű húsokat?

– Az unokatestvéremtől. Illetve az ő apjától, az én nagybátyámtól, aki magas rangú vezető a Nemzeti Húsfeldolgozó Intézetnél – mondta Felvidéki.

Walternek ettől az egy mondattól majd’ leesett az álla. Felvidéki János lehet, hogy valójában nem több mint egy elit stróman? Összeállt a kép. Illetve egy lehetséges kép. A jövőbeni igazság egy feltételes változata. Többször olvasta, hogy ez a Felvidéki milyen egy félművelt újgazdag, akinél sokan csodálkoznak, hogy hogyan vihette ilyen sokra, amikor köztudottan iskolázatlan, nem beszél nyelveket, és a nyilatkozatai is sokszor mesterkéltek. Hát így. Adott egy agyafúrt párttitkár nagybácsi, aki tisztában van vele, hogy ő nem privatizálhat, mert a fejét veszik, ezért az unokaöccsére bízza a kockázatos, de hozzá illő iparági szeletet az ország tortájából, amihez csak kevesen férnek majd hozzá. Szépen eljátsszák, hogy az ő kis Jancsikája a tisztes megélhetés mellett rendkívüli húsfeldolgozó tudásra tett szert, amivel azonnal alkalmassá fog válni a Nemzeti Húsfeldolgozó egyik legnagyobb iparterületének az átvételére, amit papíron a biatorbágyi hentesboltból kinyert profitjából fog megvásárolni. Hihetetlen. A XXI. században általában a nagy cégek vették meg a kisebbeket, itt meg a biai hentes fogja megvenni Magyarország húsfeldolgozásának harminckét százalékát. Lehet, hogy a háttérben zsebszerződésre sem lesz szükség, végül is egy családban marad. Persze valószínűleg egy opciós vételi megállapodás azért el lesz rejtve a fekete-tengeri nyaralóban. És ennyi. Felvidéki János tehát mégsem csak a saját munkaszeretetéből lesz milliárdos, hanem fiatalon azzá teszi az élet. Ő pedig él a felkínálkozó lehetőséggel és kivárja, amíg a nagybátyja hét év múlva idő előtt elhalálozik tüdőrákban. Ki fog emlékezni kétezer-tizenkilencben arra, hogy mit és hogyan csinált ő a vadnyugati kilencvenes évek Magyarországában? Senki. Majd eljátssza az irgalmas szamaritánust, mint az összes többi, hogy a semmiből lett, meg hasonlók. A Forbes magazin pedig majd azért fog vele interjút készíteni, hogy „tessék, kérem szépen, itt egy ember, aki megcsinálta, kövessétek a példáját, gazdag, úgyhogy egészen biztosan okos is”. Walter megmosolyogta magában a villanásszerűen lejátszódó történetet. Azon gondolkodott, hogy vajon csak a kockázat miatt nem a fiára privatizált az öreg, vagy mert ennyire pofátlan azért még a titkár úr sem lehetett.

– És mivel foglalkozik az unokatestvére? Ő is hentes? – kérdezte Walter.

– Nos, az unokatestvérem nem a húsiparban dolgozik, de ő szokta elhozni számomra a szükséges portékát – hangzott a válasz.

– Ahham. – Világos. Akkor ez is megmagyaráz egyet s mást. Az unokatestvér valószínűleg apuka hülye, munkaképtelen fiacskája, akit még a titkár úr sem akart bevinni a bizniszbe, ezért inkább hagyja, hogy a „saját útját járja”, magyarul az apja pénzét saját belátása szerint költse. Végül is tökmindegy. A lényeg, hogy rendszeretés ide, vendégvárás oda, ez a Felvidéki akkor is csak egy gazdag stróman, aki csupán azért hozhat önálló üzleti döntéseket, mert elpusztult a gazdája. Persze nem csak Felvidéki volt az egyetlen, aki hasonló cipőben járt. Az ország ekkortájt zsúfolásig volt hasonszőrű társaival. Rá lehet majd mondani kétezer-tizenkilencben, hogy első generációs alapító-tulajdonos, aki a puszta kezével vágta a disznókat a meggazdagodás szűk vágóhídján, de az ő esetében is csak legyinteni lehet, ha kiderül az igazság. Hogy neki sem a „semmiből lett”. Hiába ugyanis a dolgos kéz és az átlagon felüli kitartás. Ezek önmagában még nem tesznek valakit gazdaggá. Feltétlenül fontos adaléka az egyenletnek a lehetőség. És a lehetőség felismerése. Amennyiben rátermett az ember, amikor az ajtaján kopogtat az a bizonyos lehetőség, akkor mondhatjuk, hogy szerencséje volt. Ami korántsem összekeverendő a mázli kifejezéssel. Mázlija a lottónyerteseknek van, amihez hozzá kell tenni, hogy könnyen szerencsévé alakítható. Ha az ember kellően rátermett arra, hogy az ölébe hullott pénzzel felelősségteljesen bánjon, akkor bizony szerencse érte. Ha pedig nem, akkor négy éven belül szegényebb lesz, mint a nyeremény előtt. Walter szerencsésnek tartotta ezt a vidéki hentest, és mégiscsak felnézett rá. Valószínűleg nem sok embernek sikerült volna az az életpálya, mint ami neki fog néhány éven belül. Nyugtázta magában, hogy azért Felvidékinek is lesz némi köze a felemelkedéshez, igazságtalanság lenne minden érdemét a gazdag nagybátyja számlájára írni. Nézőpontok kérdése. Diskuráltak még kicsit a marhafelsál és a pörkölt különleges kapcsolatáról, az ízfokozók és öntetek szerepéről, majd Walter udvariasan elköszönt, és otthagyta az „ószegény” Felvidékit.

2018

egy bankrendezvény, Budapest

Hangos tapsvihar. Az év innovatív vállalatának díját adták át. A cég mindösszesen hatéves, az éves forgalma meghaladja a négy és fél milliárd forintot. Két fiatal, vállalkozó kedvű csoporttárs alapította egy nagy ötletből, óriási becsvágyból és némi pénzből. Találtak egy piaci rést a multinacionális techóriások árnyékában, az összes kkv-t megelőzve. Igazi kis tündérmese az övék, nem csoda, hogy így felkapták őket. Kitalálta az alapító, nicknevén CleverBoy (született: Pallér Péter, 1985 – Budapest), hogy milyen egyszerű lenne egy ingyenes alkalmazást használni fuvarszervezés céljából. Az alkalmazásnak óriási sikere lett, boldog-boldogtalan rajta keresztül fuvaroztat az országban, hihetetlen, hogy egyik nagy fuvarozó cégnek sem jutott előbb az eszébe. De nem ám árut fuvaroztatnak, hanem embereket. Rájöttek arra, hogy a rengeteg autó a környezetszennyezés mellett mára teljesen ellehetetleníti a közlekedést, főleg ha belegondolunk, hogy egy ember maximum egy-két órát használja naponta az autóját. A maradék időben pedig az autó áll egy parkolóban vagy az utcán. Így kézenfekvő volt az ötlet, hogy a saját gépjármű fogalmát érdemes felülvizsgálni, főleg városi környezetben.

Minek is tart egy városlakó autót magának? Sokkal egyszerűbb, kifizetődőbb, ha csak a napi fuvarjaira van autója, a maradék időben pedig átadja az autót annak, akinek éppen szüksége van rá. Az ötlet a nagy port kavaró Uber után jött, az alapkoncepciója hasonló. Csak itt nem emberek fuvaroznak embereket, hanem az elektromos, önvezető autók fuvaroznak embereket. Így egy autó kivált húsz-harminc autót is egy nap, ráadásul teljesen környezetbarát módon, elektromosan. Egy feltöltésre lefedi az egész napot, a városi polgárok pedig örömmel fizetnek ki havonta három-négyezer forintot az autóhasználatra.

Két fiatal egyetemista összeállt, az éjszakai sörözések közben írtak egy programot, ami bestseller lett. Klasszikus startup-sztori. A két fiatal, a közös egyetem, az éjszakai sörözések és a hirtelen jött milliók. Ahogy a nagy startup-könyvben meg vagyon írva. Kitüntették őket az alázatos munkáért, a társadalmi felelősségvállalásért és a példamutató pénzkeresésért. A közönség pedig tapsolt, amikor tapsolnia kellett. Sokan nem szívesen tapsoltak. Főleg azok nem, akiknek legalább huszonöt éves volt a cégük, és még mindig nem sikerült elérni a négy és fél milliárdos forgalmat. Akik meg már elérték, úgy érezték, hogy nekik sokkal többet kellett dolgozniuk egy ilyen forgalomhoz, nem fair, hogy ez a két suhanc meg itt lohol a nyakukon és már a média is egy lapon emlegeti őket velük. Micsoda sértés!

Így gondolta ezt Vámhegyi Kázmér is, az örök törekvő iparmágnás, aki büszke vécépapírbiznisz-tulajdonos volt. Úgy érezte, hogy az élet megfricskázta azzal, hogy neki huszonhét éve seggeket kell törölgetnie azért, hogy kellően vagyonosodjon, itt meg ez a Pallér, bocsánat CleverBoy, valami ivós cimborájával összedobja az év bizniszét tivornyázás közben. Hogy rohadnának meg. Nincs igazság, ebben egészen biztos volt. Érdekes, hogy ő is a nála gazdagabbakhoz hasonlítgatta magát. Pedig egyértelműen ők voltak a kevesebben. Az természetes volt számára, hogy neki több aprítani való jut a tejbe, mint az ország kilencven százalékának, de még így is sokat bosszantotta az a fennmaradó tíz százalék. Szeretett fennhangon ujjal mutogatni, amikor valaki állami támogatáshoz jutott, vagy valamilyen egyéb szervezet pályázatán pénzt nyert. Arról nem szeretett beszélni, hogy a vécépapír-tekercselő- és vágógéppark jelentős részét EU-s pályázaton nyerte, amit adófizetői pénzekből utaltak neki, hetven százalékos vissza nem térítendő támogatásként. Kilencszáznyolcvanhét millió forintot. De erről psszt. Ez természetes, ez neki jár. A többinek ne járna! Az egoista gondolatmenetet CleverBoy köszönetnyilvánítása szakította félbe.

– Kedves hölgyeim és uraim, köszönjük ezt az óriási elismerést. Amikor néhány évvel ezelőtt belevágtunk, még nem is sejtettük, hogy az út, amelyre léptünk, sikerkövekkel lesz szegélyezve, bármennyire is fontosnak tűnnek az ilyen elismerések, nem ezek az igazán fontosak. Hanem a hétköznapok. Azok a hétfők, keddek, szerdák, csütörtökök és péntekek, amikor reggel bemegyünk a munkahelyünkre, belekezdünk valamibe, folytatjuk, és végül aznapra lezárjuk. Az bennük az igazán fontos, hogy mi mindezt jókedvűen, szívünk szeretetéből tesszük nap nap után. Amikor fáradtak vagyunk, leülünk a babzsák foteljeinkbe, bekapcsolunk egy kis inspiráló zenét, és a szó legnemesebb értelmében szarunk a világra. Cégünk soha nem részesült állami támogatásban, semmilyen javadalmazó kompromisszumot sem kötöttünk. Nem is értünk egyet a pályázati pénzekkel. Olyan ez, mintha egy bíró gólokat adna egy focimeccsen az egyik csapatnak csak azért, mert azok tisztábban tartják az öltözőjüket, vagy mert többet edzettek a nyári szezonban. Érdemtelenül nem szabadna egy cégnek sem pénzhez jutnia. Mi így gondoljuk. Köszönjük még egyszer!

Síri csend. Még Vámhegyi Kázmérnak, az eddigi legnagyobb puffogónak is elakadt a szava. Még a gondolatai is egy-két másodpercre. Nem tudta összerakni magában, hogy vajon ezt tényleg hallotta-e, vagy csak kezd megőrülni. Már a munkavégzés közben gyakorolt babzsákfoteli nihilizmus is erős lyukat ütött az elméjében, de az utána következő mondatoktól a lélegzete is elállt, a vérnyomása pedig az egekbe emelkedett. Hogy a faszba gondolja ez a nyomorult senki, hogy az év innovatív vállalatának címét csak úgy megkapja, majd kiáll ide és elkezdi fikázni őket, akik kaptak már állami támogatást, és sokuk cége még így sem négy és fél milliárdos? Mégis, hogy veszi a bátorságot, hogy nyíltan, mindenki előtt felvállalva a szentségtörést megmondja a frankót? Ez ugyanis szentségtörés, semmi kétség. Még egymás közt is annak számít, nemhogy itt a színpad kellős közepén, ország-világ szeme láttára. Holnap biztos rárepül a média is az állami támogatással vagyonosodó cégek tulajdonosaira, hogy ők meg sem érdemelték, meg hasonlók. És mindezt egy olyan terem kellős közepén, ahol dugig vannak a politikai holdudvar jeles képviselői. Ez, mondjuk, bátor. Ennyit azért Vámhegyi is elismert magában. Tökös a srác, ez kétségtelen. De akkor is! Meg ez a gyenge focis hasonlat. Hogy ők csak azért jutottak többre, mert pénzt kaptak?

Magában Vámhegyi pontosan tudta, hogy CleverBoy-nak igaza van, telitalálat, amit mondott, az elméje mégsem volt képes befogadni. Túl régóta gazdagodik ő ahhoz, hogy őszinték legyenek vele az emberek. Legalábbis a többség már évek óta biztos nem az. Ő is egy félművelt újgazdag volt, de erre azért magától is rájött. Hogy az emberek nem őszinték már vele. Egy régi vágású „dínófőnök”, kialakuló megalomániával, meghintve egy kis adag skizofrén paranoiával. A rendezvény közben is háromszor nézte meg az asztal alatt a vécépapírgyár élő kamerafelvételeit. Azzal nyugtatgatta magát, hogy ez a világ legtermészetesebb dolga, alátámasztásnak pedig a többi dínófőnök haverjára gondolt, akik szintén hasonlóan cselekszenek. Ezt játsszák mindig és mindenhol. Felkelés után, ebéd közben, lefekvés előtt, rendezvényeken, nyaraláson. Valamiért rájuk fordítva hatott a XXI. századi szakmai evolúció. Az őrületbe kergetik magukat azzal, hogy egyre több dologba kívánnak beleszólni, minden dolgozójuk számítógépébe belemásznak, majd csodálkoznak, hogy mindenben és mindenkiben az ellenséget kezdik látni és érezni. Egyedi szlogenük: „Azért lesz úgy, mert én azt mondtam!”

Az általuk összehívott megbeszéléseken igyekeznek dominanciájukat szakrális erejű késésekkel, illetve szimbolikus okostelefon-nyomkodással kifejezni. A munkafolyamatok észszerű delegálása helyett játszák a „one man showt”, majd csodálkoznak, hogy a dolgozók egyre kevésbé gondolkodnak, nincsenek ötleteik, beszürkülnek, majd menthetetlenül kiégnek.

Vámhegyi Kázmérnak is régóta fájt már emiatt a feje, hajlamos volt úgy érezni, hogy csak ő dolgozik és senki más. Ez az érzés egyre gyakrabban és gyakrabban tört rá, pedig olyan szépen megálmodta magának a gondtalan nyugdíjaséveket. Erre azon kapja magát, hogy egyre többet dolgozik és egyre fáradtabb. Arra pedig igyekszik erőltetetten nem gondolni, hogy lehet, hogy benne van a hiba. Képtelen a modern kor szellemében vezetni a saját cégét. Néha üvölteni tudott volna fájdalmában. Üvöltött is. Másokkal. Azokkal, akik épp aznap az útjába kerültek. A macskába is belerúgott, ha bal lábbal kelt fel. Ezt mindenki tudta róla, természetesen a háta mögött. Amikor meg végre eljut egy ilyen nívós eseményre, amit nem a dolgozói áldozatos munkájának, hanem saját szuverén életműdíjának fogott fel, idejön egy gyerekes becenevű Woodstock-szökevény huligán, és nemes egyszerűséggel beárazza őket. Megmondja, hogy a pályázati lóvé nélkül sehol sem lennének. Hogy tiltanák be a hülye alkalmazását a rohadt életbe. Tovább dühöngött. Oda is súgta a mellette ülő, azóta oligarchává cseperedett Felvidéki Jánosnak, akikkel komák voltak: – Mit szólsz ehhez a szarsághoz, Jánosom?

– Hogy mit szólok? Azt, hogy akinek ilyen gyorsan ível a felfelé út, annak ugyanilyen gyorsan ível majd a lefelé vezető út is. – Felvidéki büszkén kihúzta magát. Azt hitte, bölcset mondott. Valami megfoghatatlan bölcsességet, mint Szókratész vagy Marcus Aurelius. Nyílt a képzeletbeli bicska a zsebükben; olyan rég volt már, amikor ők voltak fiatal feltörekvők, szinte el is felejtették. Felvidékinek sem jutott eszébe a biatorbágyi hentesboltja, neki az időszámítás a privatizáció utántól kezdődött. Az, hogy mi volt előtte, pedig senkit ne érdekeljen. Ő mindig is jómódú volt, és saját magának köszönhette a sikereit. Ő így gondolta. Akárcsak Vámhegyi. Felvidékit kicsit szíven ütötte ez a „Jánosom” kifejezés is. Vámhegyi nem tudja, hol a helye? Lényegesen több pénze van, mint neki, őt csak ne jánoskázza meg jánosomozza le ez a kisgazdag. Mit képzel? Az, hogy egy asztalhoz ültették őket, nem jelenti azt, hogy egyenkaliberűek. A profitja több éves szinten, mint ennek a Vámhegyinek a forgalma.

Hihetetlen, hogy egy ilyen rendezvényen sem tudják megoldani a társadalmi rétegek szimbolikus elhelyezését. Lehetne egy gazdagok asztala, egy még-gazdagabbak asztala, és lehetne a leggazdagabbaknak is egy asztal. Utóbbit a terem legjobb helyére, természetesen. A kisgazdagok meg örüljenek, hogy itt lehetnek, nekik jó lesz asztal a büfé és a folyosó mellé. Felvidéki is fortyogott, de már nem CleverBoy fájó, bátor és találó felszólalásán, hanem Vámhegyi lekezelésén. Borzasztóan nehezen viselte a lekezelést, főleg egy magáról túl sokat képzelő kisgazdagtól. A miniszterelnöktől is nehezen tűri, nemhogy egy Vámhegyi-félétől.

Lefelé vezető út?! Jah, hát azt én is remélem, hogy bassza meg a hülye díját – kommentálta szókincs hiányában a klotyópapír-király, majd folytatta. – Kleverboj, mi, okos fiú?! Inkább sztyüpiddog, hülyekutya, nem? – kuncogott magában.

Azt hitte, vicces régi érdekbarátja előtt, valamint büszke volt magára, hogy megcsillogtathatta szánalmasan helytelen angol tudását is. Felvidéki még szimulálni sem kezdte el, hogy értené a tréfát, annyira gyengére sikerült. Ezért inkább úgy tett, mintha nem hallott volna semmit, magában pedig mélységesen lenézte Vámhegyi Kázmért. Szemével az ülésrendet kezdte el tudat alatt pásztázni; kíváncsi volt, hogy vajon jó asztalnál ül-e. Mérlegelte, hogy ha összeadja az egyes asztaloknál ülők összvagyonát, akkor vajon melyik a leggazdagabb asztal. És hogy ő vajon ott ül-e? Mert ha nem, akkor rossz asztalhoz ültették, és bizony reklamálni fog. Különösebben őt sem érdekelte az intellektus vagy egyéb elhanyagolható emberi tulajdonságok, itt a pénztárca mérete volt az, ami számított, semmi más. Aki meg mást mond, az hülye vagy szegény.

Elkezdte hát számolni a díszes társaságot. A teremben nagyjából ötven-ötvenöt asztal lehetett, a színpad domború, az asztalok szabályos rendben a színpadtól egyre távolabb, egy sorban tíz asztal, öt teljes sor, egy asztalnál tíz-tizenkét fő. Látszott, hogy felhígult a társaság, a slepp is itt van. Az eltartott feleségek, akik a cégekben már csak szimbolikus időtartamokat vannak mindenféle nevetséges látszattevékenységek formájában; a trónörökös családtagok, akikről nehéz megállapítani, hogy valójában milyen értékük van, mert kifelé mindenki a legjobb arcát mutatja; néhány nem családtag ügyvezető, menedzser, és nagyjából ennyi. Minden meghívott maximum egy fő kísérőt vagy vendéget hozhatott, ezt szigorúan be is tartották, mert különben nem férnének el. Ha ide most valaki bombát dobna, akkor a Figyelő által számon tartott kétszáz legnagyobb hazai vállalat egyszerre kezdhetné el a generációváltás kínkeserves folyamatát a lehető legrövidebb időn belül. Felvidéki nem látta át az egész termet, pusztán a környező asztalokat. VIP-szektor most nem volt – szép is lenne, ha lenne, gondolta magában. Az milyen felháborítóan hatna. Valószínűleg ezért keverték a kasztokat is. Mert ha ő és a társai egyértelműen megkülönböztetett asztalhoz ülnének, az valószínűleg rosszulesne a kisgazdagoknak, és itt minden fórumon azt próbálják elhitetni, hogy aki itt van, az a legjobb és pont. Pedig mennyire, hogy nem így van. A legjobbak között is simán lehetne vagyoni besorolást készíteni. Ő így a második asztalhoz ülhetne, legrosszabb esetben is maximum a harmadikhoz. Az elsőhöz sajnos még ő sem, ahhoz bizony még sokat kell udvarolnia a képzeletbeli ott ülőknek. Hogy befogadják. Mindegyiket ismeri személyesen, sokukkal üzletel már most is, de ami kell, az kell. Az ember értéke pénzben. Egyszerű matek kiszámolni, nagyon nehéz összehozni. De néhány éven belül egy kis szerencsével ez is összejöhet. És akkor nem kell többé Vámhegyi-félékkel lepaktálnia, és főleg nem kell velük egy asztalnál ülnie. Ő majd a felső hússzal fog egy asztalnál ülni. Arról a tényről pedig egyszerűen nem fog tudomást venni, hogy a világ gazdagjaihoz képest a magyar leggazdagabbak sehol sincsenek. Őt ez onnantól kezdve már nem fogja érdekelni. Ki sem teszi a lábát az országból, hogy még gazdagabbakat lásson. Most is van már magángépe, sőt ruhákat is szokott szállíttatni magánjetekkel, oda megy nyaralni, ahová csak akar, minek feszélyezze a lelkét orosz oligarchák meg monacói kapitalisták társaságával. Ennyi neki is már elég. Magyar leggazdagabbnak lenni. Vámhegyi meg a többi proli kisgazdag mehet a lecsóba, szóba sem fog többé állni velük, úgy éljen.

– Egy pillanatra, kérem – lépett oda a rendezvény szünetében Felvidéki CleverBoyhoz. – Ön olyan ismerős nekem, fiatalember, nem találkoztunk mi már valahol?

– Bevallom, nem igazán jó az arcmemóriám… azt nem tudom, hogy személyesen találkoztunk-e, de tudom, ki ön, Felvidéki úr – válaszolta CleverBoy.

– Gratulálok az elismeréshez – kezdte Felvidéki –, erős magabiztosságra vall ilyen fiatalon kiállni a pénzeszsákok elé és a szemükbe mondani a kendőzetlen véleményét, nem igaz, fiatalember? – Mielőtt megvárta volna a választ, folytatta: – Nyílt provokáció! Provokáció a javából! – nevetett fel erőltetetten.

– Nem gondolom provokációnak, ha valaki elmondja valamiről az őszinte véleményét – válaszolta CleverBoy. – Szabad véleménye mindenkinek lehet, nem igaz, Felvidéki úr?

– Véleménye? Hát az lehet! De… ne vágja maga alatt a fát, fiatalember! – lépett CleverBoy társas zónájából az intim terébe Felvidéki, miközben érthetetlen módon saját hasfalát vakarászta. – És hadd adjak egy kéretlen tanácsot, amit egyszer egy öregember mondott nekem, aki isten tudja miért, de hasonlított magára: A kapzsiság és a hatalomvágy a két legszennyezőbb undormánya az általam ismert életnek.

1989

Szigliget

– Guten Morgen, Herr Schwarzenberger! – köszöntötte barátságosan albérlőjét Kovács úr a páratlan szigligeti napfelkelte után. A napsütés beragyogta az egész Balatont. Olyan napsütés volt ez, amit csak azok ismertek igazán, akik ezen a kis településen töltötték mindennapjaikat, vagy lehetőségük adódott eltölteni itt néhány gondtalan szabadnapot. A terasz felületével szinte párhuzamos megvilágítású fényhatás, a surlófény kiemelte a felületi hibákat, egyenetlenségeket. Schwarzenberger úr másodszor járt itt; tavaly volt először, de megfogadta, hogy minden évben eljön, mert ennek a csodálatos helynek bizony nincsen párja. A nyugalom, a problémák otthonhagyása, a festői táj, a falusi turizmus mind-mind olyan környezetet teremtett számára, amire időskorában bizonyosan vágyni fog. Még alig múlt negyven, de úgy érezte, hogy itt képes megélni egyfajta fiatal nyugdíjaskort. Mintha itt fordítva működne az idő. Negyven évesen úgy érezte, mintha itt lenne nyugdíjas – de fiatalon. Érdekes érzés volt. Pont ezért volt itt. Amiről minden nyugdíjas álmodozik. Hogy újra negyven éves lehessen az időskori bölcsességével, de egy kicsit fiatalabb testben. Schwarzenberger úrnak ugyan voltak keletnémet felmenői, az édesanyja egy berlini tanítónő volt, de ő már Magyarországon született, magyarnak is vallotta magát. Anyanyelvi szinten beszélte a németet. Szerette előadni idegenek előtt, hogy „echte” német, szórakoztatta a magyarok sztereotip hozzáállása, hogy gazdag külföldinek nézik. A családi neve sem Schwarzenberger volt, ezt ő találta ki, hogy jobban eladhassa magát. Kettős életre készült, tudatosan két imidzset épített. Amikor a Balatonra jött, akkor Schwarzenberger úr volt, a tehetős német vagy osztrák üzletember, aki márkával és schillinggel fizetett. Egy igazi sznob volt már akkoriban is. Majmolta a gazdagokat, ácsingózott a magas életszínvonal után, amit nem engedhetett meg magának. Pontosabban egész évben nem, itt, a Balatonon évente egyszer néhány napra igen. És akkor meg is engedte. Mivel viszonylagos szegénységben nőtt fel, megfogadta gyerekkorában, hogy lesz, ami lesz, de ő gazdagon akar meghalni. Ha pedig nem jön be az élet és az előre eltervezett számítások, akkor legalább összespórol magának annyit, hogy minden évben néhány napra tehetősként élhessen, távol az otthonától, a szegénységtől, távol a folyamatos lecsúszás lassításától. Kovács úr kiadó nyaralójára is véletlenül akadt, a főútról való felkanyarodást finoman erőltetni igyekvő Zimmer Frei tábla hatására. Mindenképp a domb legjobb nyaralóját szerette volna kivenni, hogy a szomszéd vendégek is lássák, hogy ő lakik a legjobb helyen. Ezzel erősítette az egóját ismeretlenek előtt, és persze Kovács úr előtt is. Számított neki mások véleménye. Titkon őrjöngött a gondolattól, miszerint könnyen elképzelhető, hogy akár Kovács úr is tehetősebb nála, végül is neki van egy ilyen nyaralója, ami neki nincs, és nem is tudna venni. Bosszantó felismerés volt, de legalább csak ő tudott róla.

– Jő réggélt mágának is, Köfács űr! Milyen szípek má is a Blumenek. Szeretním, há tudná, má vendígékét fárok, jönnék énni mittagessen – köszöntette enyhén rájátszós stílusban Schwarzenberger Kovács urat.

– Értem, Schwarzenberger úr, jöjjenek csak nyugodtan, van itt hely bőven, tudok segíteni önnek valamiben? – hangzott az udvarias válasz.

– Nein, köszönöm, minden perfekt.

És ennyiben maradtak. Kovács úr látott már különös embereket, végül is húsz éve ingatlanozik feketén, de Schwarzenberger úr egyáltalán nem volt az. Rendben tartotta a nyaralót, nem rendezett sem házibulikat, sem tivornyát, időben foglalt és időben fizetett, még a törölközőkből is csak egyet használt. Vendéglátós szempontból főnyeremény a fickó, az meg, hogy kicsit fenn hordja az orrát, kit érdekel; a többi germán is fenn hordja. Hadd hordják csak, ahogy nekik tetszik. Ő egy ilyen hét alatt megkeresi a munkával termelt egyhavi fizetését jóformán passzívan. Kovács úr az igazi élelmes, dolgos hangya típus volt, aki a fogához verte a garast. És valóban tehetősebb volt Schwarzenberger úrnál. 1989-ben legalábbis mindenképp. Érdekes, hogy mindketten vágytak az anyagi jólétre, de teljesen más elképzeléssel.

Míg Schwarzenberger úr áhítozott az elismertségre és a hatalomra, addig Kovács urat ezen gyarló érzelmek teljesen hidegen hagyták. Nem akart ismert lenni, nem vágyott alárendeltekre, a vagyonát is kifejezetten rejtegette. Az emberek is könnyebben elfogadnak, ha azt hiszik, szegény vagy. A pénz pedig mindenféle kompenzációra felesleges, azon csak létbiztonságot szabad venni, és néminemű szabad akaratot. Hogy Kovács úr néhány év múlva azt csinálhassa, amit csak akar. Ne kössék a vállalkozása béklyói, a befolyása és hatalma elvesztésétől való folyamatos rettegés, neki erre az égvilágon semmi szüksége. Nem akar ő magasabb körökben mozogni, nem várja, hogy kinyíljanak előtte bármiféle aranyajtók. Egyszerű, jóravaló lélek volt, középosztálybeli észjárással, középosztálybeli barátokkal, igaz barátokkal.

– Szia, Karcsikám! Örülök, hogy látlak, ezer éve. Amikor híre ment, hogy a Balatonon vettél egy gyönyörű nyaralót, nem gondoltuk, hogy ennyire szép. A rókarántóról körpanoráma az egész tóra, látni a Badacsonyt és a Káli-medencét egyszerre. Hát ez nem semmi, öregem, gratulálok! – köszöntötte Schwarzenberger urat az első érkező vendége, Nyikos Elek, hivatásos kecskebűvölő. Ez volt a gúnyneve. Kecskebűvölő. Amit, hogy még pejoratívabb legyen, kiegészítettek a hivatásos szóval. Nyikos Eleknek ugyanis kecskefarmja volt, mellékesen pedig disznókat is nevelt. Az ő pénzét ugyanúgy elfogadták az ekkoriban még államosítás alatt lévő Gundel étteremben, de azt suttogták a háta mögött, hogy az ő pénze büdös. Büdös, mint a kecskeszar. A társadalmi elit szemét rendkívül szúrta, hogy egy olyan egyszerű ember, mint ez a Nyikos Elek, be meri tenni közéjük a kecskeszaros lábát és úgy tesz, mintha közéjük tartozna.

– Köszönöm, drága barátom, tudod, hogy ha kényelemről fan szó, akkor nem sajnálom – hazudta érdekbarátja szemébe Herr Schwarzenberger. Illetve nem is hazudta, hanem téves tudatában hagyta Nyikost, mintha tényleg az övé lenne a nyaraló. Ha esetleg valami véletlen folytán mégiscsak kiderülne, hogy nem az övé, akkor azt mondhassa, hogy ő soha nem állította, hogy a tulajdonában van. Ami amúgy őt is meglepte, mert senkinek nem mondott olyat, hogy vett volna egy nyaralót. Annyit mondott csupán az ismerőseinek, hogy lemegy a nyaralóba, mert pihenésre van szüksége. Ezek szerint félreértették. Fecsegnek ezek összevissza. Klasszikus pletyka. Mindenesetre tetszett neki a dolog; így fáradoznia sem kell, hogy feljebb pozícionálja magát a valóságtól. Megtették ezt helyette a kedves ismerősök.

– Kik várhatóak még a mai kötetlen beszélgetésre? – A hangsúly a kötetlenen volt. Ezzel akart hivatásos formát adni a találkozójuknak. Egy kicsi formalitást, egy kis fontoskodást. Mintha ők már olyan fontos emberek lennének, hogy egy baráti találkozót sem lehet máshogy hívni, csak úgy, hogy kötetlen beszélgetés.

– Itt lesz, kérlek szépen, mindenki, aki számít… meg te – és hangosan felnevetett Schwarzenberger úr. Kicsit rátett egy lapáttal az előző kötetlen kifejezésre azzal, hogy sejtelmesen elkezdett titkolózni, no meg Nyikost beárazta a többiekhez képest. De sebaj, ez a Nyikos úgyis kap elég hideget-meleget, nem ezen a tréfán fog megsértődni, az egyszer biztos, és valójában nem is állt szándékában megbántani. Csak úgy jött, muszáj volt lecsapni a magas labdát. Mielőtt érdemi válasszal szolgálhatott volna, egy hangos dudaszó kíséretében megpillantották a KGST-hangulat vallási műkincsét, a piros kocka Ladát. A büszke tulajdonos, Vámhegyi Kázmér vigyorgott a volán mögött. Nem tudni, hogy az új autójának státuszszimbóluma késztette túlzó mosolygásra, vagy csak simán annak örült, hogy fel tudott vele menni egy tizenötfokos emelkedőn. Mindenesetre boldognak tűnt, ez kétségtelen. Gondosan lassítva közelítette meg őket, egy hatásvadász motorbőgetés társaságában. Az igazság az volt, hogy a lábai még nem szokták meg a kuplungot, és a lefulladástól való szégyen elkerülése érdekében inkább hangsúlyosabb gázfröccsel próbálkozott. Vámhegyi kiszállt harmadmagával a tűzpiros torpedóból, majd hangosan köszöntötte barátját:

– Wilkommen frand!

Ó, Vámhegyi, te nagyon hülye, inkább tanulj angolul, az jobban megy – gondolta Schwarzenberger, majd igyekezett viszonozni a kedves gesztust.

– Ich begrüße alle meine Freunde! Üdfözöllek benneteket, barátaim! – Kezet fogtak, megölelték egymást.

– Uraim! Örülök, hogy megtisztelnek a társaságukkal, kérem, köfessetek. Nagy örömömre szolgál, hogy fendégül láthatlak benneteket eme fenséges balaton-felfidéki kulipintyóban. Kérlek benneteket, érezzétek otthon magatokat, ami az enyém, az a tiétek is – próbált vendégszeretőnek tűnni, már-már túlzóan, főleg, hogy itt semmi sem volt az övé. Viccesnek tartotta a Balaton egyik legszebb nyaralóját kulipintyónak nevezni.

– Gyertek, urak, igyunk egyet arra, hogy megérkeztetek, aztán később iszunk majd másra is – viccelődött tovább. Az előre bekészített olaszrizling már várta a szomjas vendégeket, természetesen a szóda is dukált hozzá. Kisfröccsöket ittak. Nem csináltak házmestert meg hosszúlépést. Mindenkinek kétdecis pohara volt, abba tölthette a bort és a szódát. A rendkívüli melegre való tekintettel gyorsan fogyott a helyi, kiváló minőségű rizling, szerencsére Schwarzenberger úr tisztában volt a pincehelyiség nyújtotta utánpótlás szinte kifogyhatatlan tárházával. Úgyhogy fröccsöztek. Nem kicsit, nagyon. Vámhegyi örömittasan tartott kiselőadást legújabb büszkeségéről, részletesen ecsetelte, hogy ő hogyan éli meg a kilencvenes évek KGST-hangulatát.

– Képzeljétek, elvtársak – az elvtársak kifejezést cinikusan használta, mélyen elítélte az éppen leomlófélben lévő rezsimet –, hétfőn jött az értesítés, hogy megérkezett a várva várt autóm, és hogy mehetek érte a csepeli Védgát utcába, a Merkúr-telepre. – Ünnep volt ez a javából. – Tudjátok, mennyire akartam már egy normális kocsit a seggem alá?! Utáltam már Trabanttal járni, az olyan snassz. Aztán ha majd ezt megunom, remélem, összejön egy kettes Golf. A múltkor láttam egyet, barátaim, az valami fenséges egy teremtmény. Na de majd legközelebb. – Vámhegyi – mint minden valamirevaló autótulajdonos – már javában tervezte a továbblépést az autózás jövőjébe, az akkoriban szinte elérhetetlen nyugati autók varázslatos világába. – Uraim, igyunk a továbblépésre, a hazára, a kapitalizmusra! Tovarisi konyec!

– Tovarisi konyec! – hangzott mindnyájuktól és koccintottak. Soha nem fogják elfelejteni Orosz István egyszerű, de zseniális plakátját, ami hátulról ábrázol egy dagadt elvtársfejet, a kép tetején pedig az alábbi felirat olvasható: Tovarisi konyec! – Elvtársak, vége! Szállóigévé vált, amit csak azok értenek igazán, akik átélték.

– Mihez kezdjünk most? A rendszer összeomlik, és itt lesz egy ország irányítás és bármiféle kontroll nélkül. Szerintetek is eljön a könnyű lóvé országa? – kérdezte Nyikos Elek, a kecskebűvölő.

– Hogy mi lenne?! Elmondom nektek, mi lesz. Ugyanaz, mint bárhol máshol, ahol a kapitalizmus felütötte kapzsi kis fejét. Annyi különbséggel, hogy az elején nem kell attól félni, hogy lerohanják az országot a nagytőkések. Gyarmat leszünk, de szabadok. Bérmunka-gyarmat. Olcsó munkaerő a kapitalista fállalatoknak. Megspékelfe egy tízmilliós fogyasztói piaccal, akik csak arra fárnak, hogy elhúzzák előttük a mézesmadzagot. Lesz itt minden, nekem elhihetitek. Ahhoz, hogy felpörgessék a gazdaságot, rá kell fenni az embereket, hogy fogyasszanak. Ahhoz fiszont, hogy fogyasszanak, kelleni fog fogyasztható termék, amit elő kell állítani falahol. És itt jöfünk mi a képbe. A folyamat legelején, ami holnapra már falóság lesz. A termékeket elő kell állítania falakiknek, hogy a jószágoknak legyen mit fogyasztaniuk. Az ócska hiánygazdaságból egy modern fogyasztói társadalommá fogunk törzsfejlődni. Én mondom nektek, akinek fan egy csepp esze, az meglofagolja a gazdagsághoz fezető hullámokat! A fogyasztásra! – emelte poharát Schwarzenberger, a kapitalista fogyasztóforradalmár.

– Értem én, hogy ez nagyot fog szólni, de mégis hol kéne kezdenünk, Karcsikám? Vannak kecskéim meg disznóim, egész jól megélünk belőle már most is. Gondolod, hogy van feljebb? – értetlenkedett Nyikos.

– Persze, hogy fan! Sőt, még csak most fog elkezdődni! A te esetedben, drága barátom, ígéretes agrárbizniszek fannak kilátásban. Ha fan néhány szatyor felesleges pénzed, akkor pedig prifatizálj, ahol csak tudsz! Húgyért-szarért lehet majd fenni bármit, amit csak akarsz. Tizedáron fágják hozzád a drága állami tulajdont, azt hiszik, hogy ezzel pénzt tudnak generálni az országnak. Pedig nem több ez, mint a fagyon legális szétlopása. Difatos szóval: prifatizálása. Néhány éfig még biztosan ez lesz, senkinek sincs oka félnie, a kutya nem fogja később megkérdezni, hogy honnan fan. Amit a kezetek elér, azt kőkeményen fogjátok meg, és ne eresszétek! – Schwarzenberger úr rendesen belejött a kinyilatkoztatásba, kicsit kezdett velük úgy beszélni, mintha csak ő lenne felnőtt a társaságban, a többiek pedig a tudatlan kis nebulók.

– Mesebeszéd! – méltatlankodott Vámhegyi eddig szótlan útitársa, Görbe Imre, a társaság legidősebb tagja, aki már bőven hatvan felett járt. – Még hogy hozzád vágják az állami tulajdont?! Az állam mindig is kézben tartotta az irányítást, és nem lesz ez most sem máshogy. Ti még fiatalok vagytok, de én már sok mindent megéltem. Háborút, forradalmat, békeidőt, örömöt, bánatot, és egy közös tanulsága mindig volt az effajta hurráoptimista forradalmaknak: mégpedig az, hogy mindegyiket leverték! Nem lesz ez másként most sem. Szépen eljátsszák, hogy is mondtad, ja, igen, a privatizációt, de nehogy azt hidd, hogy ez azoknak fog hosszú távon kedvezni, akik rátermettek. Ez is csak a nagy terv része. Ugyanis az állam nem tud versenyképes lenni saját magával. Ahhoz először oda kell adni a vagyont a rátermetteknek, hogy éljenek a lehetőséggel, fejlesszenek, versenyezzenek, építsenek újra nyereséges gyárakat, pörgessék fel a turizmust, virágozzon az agrárpiac és így tovább. Aztán ha a folyamat úgy tűnik, hogy végre sikeres, kiképezték a szakembereket, felépítették a stabil, profitábilis birodalmakat, akkor újra jön állam bácsi és szépen visszaveszi azt, ami az övé. És mindezt a ti életeteken belül! Lehet, hogy most azt hiszitek, hogy egy életre megváltoztatjátok csóró családjaitok életét, de le kell, hogy lombozzalak benneteket, drága barátaim: nem így lesz. Mire eléritek a nyugdíjaskort, elég valószínű, hogy állam bácsi bekopogtat az ajtótokon és szépen, udvariasan, áron álul visszakéri azt, amit most áron alul oda fog adni. Lehet, hogy húsz, de lehet, hogy harminc év múlva. Nem az a kérdés, hogy megtörténik-e, hanem csupán az, hogy mikor, és hogy milyen módszerekkel fogtok tudni védekezni. Mert nem lesz könnyű, azt most megsúgom! – vélekedett Görbe.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy szerinted végig fogjuk dolgozni az életünket, mint vállalkozók, majd a végén kiderül, hogy nem voltunk többek, mint egy grandiózus terv részei, megszédített állami alkalmazottak? – kérdezte az elsápadt Nyikos, aki erősen vívódott magában, hogy melyik oldal felé húzzon. Még az az alapvető emberi kérdés is beugrott neki, hogy akkor vajon mi lehet az élet értelme. Most cégbirodalmak építésére szánja a sors, vagy behülyített közkatonának?! – morfondírozott.

– Megszédített, vagyonos állami alkalmazottak, Elek. Ahol a hangsúly a vagyonoson van! Mindenki a sarat tapossa, csak valaki közben a csillagokat nézi. Ha ügyes leszel, lehet, hogy nem kell mindent elbuknod. Ha makacs leszel és merev, akkor kettétörnek, az egész biztos. Mint egy vékony faágat. Úgyhogy ne csak a gondtalan nyugdíjas évek forogjanak a fejetekben, hanem arra is gondoljatok, hogy mi lesz, ha vissza kell majd adni, amit most megkaptok – mondta Görbe.

Ez a jövőképábrázolás két okból nem tetszett Schwarzenbergernek. Egyrészt azért, mert ő bizony erre az eshetőségre nem gondolt, másrészről pedig azért, mert titkon egyetértett az elhangzottakkal, csak ezt nem volt képes még magának sem bevallani. Ha ugyanis bevallotta volna, azzal elismerné maga előtt, hogy ő bizony nem lát tovább a saját orránál. Ez a felismerés pedig nem fért bele az egójába. Egyiküknek sem. Görbe Imre kivételével ugyanis még nem rendelkeztek kellő bölcsességgel és tapasztalattal.

Schwarzenberger úr még csak-csak, de ő is inkább csak megjátszotta. Az ifjúságra jellemző zavar, a köd, a vágyakozás, a hamis fogalmak, a még sokkal hamisabb képzetek, a vágy és a félelem, hogy elmaradunk a nagy versenyben, mind-mind élénken élt bennük. Híresek és gazdagok akartak lenni, fűtötte őket a becsvágy. Nem tudták még, hogy a világi javak elérkezése mennyire is ragad az emberi irigység szutykától. Persze érthető volt a hozzáállásuk, mondhatnánk, ez a normális. A lehetőséget látni, és tenni érte. Nem jó szegénynek lenni, ebben mindnyájan egyetértettek. Meg is fogadták, hogy ők bizony nem lesznek azok. Erre most jön ez a nyugger, és leoltja őket a Magyarországon eddigi legnagyobb meggazdagodási lehetőség kapujában. Hát menjen a picsába. Még hogy visszaveszi az állam? Ők az ország bárói lesznek, törvények felett állók, akik majd csicskáztatják a minisztert a rühes bandájával együtt. És pont. Nem lesz itt semmiféle „visszaveszem” hókuszpókusz. Amint valamelyik kormány megpróbál ellenük tenni, majd szépen összefognak és a sárba tiporják. Tévedés azt hinni, hogy húsz-harminc év alatt ők nem fognak olyan atombiztos gyökereket ereszteni országunk dicső földjébe, amit csak úgy ki lehessen húzni, mint egy közepesen érett répát. Mert bizony, hogy fognak, de még mennyire! A miniszterelnököt is ők fogják megmondani, hogy ki legyen, nem pedig a nép. Formálisan a nép, persze, lesz demokratikus szavazás, meg szabad véleménynyilvánítás, de a csorda pontosan arra fog szavazni, akire majd ők mondják. A célzott rábeszélőgép az okosabbakat is képes lesz meggyőzni, nemhogy a hülyéket. Pedig a hülyéket is elég lenne, lévén ők teszik ki az ország lakosságának nagyrészét. Legalábbis az ő szemükben.

– Na, várjál csak egy kicsit, Imre, ne szaladjunk ennyire előre! – Schwarzenberger fejében összeállt a visszavágás nem is elképzelhetetlen ötlete. – Azt állítod nekünk, hogy a szocializmus tudatosan buktatja meg magát azért, hogy később sokkal erősebb alapokon visszatérjen? Úgy gondolod, hogy engedik felszínre törni a demokráciát, a kapitalizmust, a szabadversenyt és a többi, modern gazdaságokra jellemző nézetet néhány évre, hogy aztán újra szocializmus legyen?

– Pontosan! Az ugyanis egyértelmű, hogy honnan fúj a gazdasági szél. A lemaradástól. Lemaradtunk, a nyakunkban egy horribilis államadóssággal. Egyértelmű, hogy ezt a krízist egyik kormány sem tudja megoldani önmagában. Az állami cégek alkalmazottai nem elég motiváltak, nem elég ambiciózusok és képzettek ahhoz, hogy a vállalatok versenyképessége felvegye a nyugati cégekkel a versenyt. Lassú éhhalál. Úgyhogy nincs más választás, igenis fel kell osztani a megmaradt vagyont azok között, akikben van elég hit, erő és tehetség ahhoz, hogy a betokosodott állami tisztségviselők helyett felvirágoztassák a gazdaságot, új ötletekkel, új irányvonalakkal egy új út felé tereljék az ország szekerét. Eközben az államnak semmi más dolga nem lesz, mint a nyomás növelése. Beengedni más országok vállalatait a szabad piacszerzés reményében, hadd süsse meg a magyar cégvezetőket is egy kicsit a nyugati fényesség. Ez két szempontból lesz jó: először is kényszerítő erőként lesz jelen a piacon, nehogy eltunyuljon az első generációs kisvállalkozói szféra, másodszor pedig ezen külföldi cégek rengeteg tudást, fejlesztést és információt fognak beépíteni az ország szakmai tudásába. Képzeljétek csak el, milyen vagány lesz, amikor a japán csúcstechnológiát és folyamatszervezést majd Magyarországon magyar munkavállalóknak fogják tanítani, akik még pénzt is kapnak ezért. És ha elég munkahelyet teremtenek és elindul a munkaerőhiány varázslatos spirálja, akkor a külföldi tudás szépen lassan beszivárog a magyar kisvállalkozások mentalitásába is. Milyen vicces is lenne elképzelni, ahogy egy tíz-tizenkét éves magyar cég átáll a hetven éve kiforrásban lévő japán folyamatszervezési mentalitásra. Egy csapásra megspórolhatunk hatvan év lemaradást. És amikor egy ilyen magyar, de japán mentalitású cég eléri a húsz-harminc éves életciklusát, akkor tökéletesen alkalmassá fog válni arra, hogy újra visszakerüljön az állam dörzsölt kis kezébe. Nem nekik kellett vele dolgozni, nem nekik kellett kitalálni az új ötleteket, a fejlesztéseket, hanem minden esemény következett az előző után. És a kör bezárul. Felépítettél egy céget, amihez tudatosan engedtek hozzá, aztán amikor eljön a nagy pillanat, akkor szépen visszaveszik. Az átmeneti látszat-demokráciának vége, majd teret nyer hazánkban egy újfajta modern szocializmus, amit nem így fognak hívni, de lényege ugyanaz lesz. Állami befolyás a médiára, az iparra, a turizmusra, és igazából mindenre. A felszínen pedig el lesz adva a szokásos módon: mindenki beleszólhat mindenbe, mindenkinek joga lesz mindenhez, az állam csak az emberekért van, stb. És lássatok csodát: a szocializmus ismét nyer.

– Jézusom, Imre, ezt te sem gondolod komolyan. Szerinted hol lesz a most megalakuló kormány harminc éf múlva? Fagy úgy érzed, hogy bármelyik kormány tekintettel fan a harminc éf múlfa kormányon léfőkre? Persze, hogy nincs. Miért is lenne? Teljesen abszurd a gondolatmeneted. Túl sok benne a bizonytalanság. Ugyanis azt egyik kormány sem tudhatja, hogy mi fog történni, ha húsz-harminc éfre elengedik a gyeplőt. Pláne, hogy akkor a gyeplőelengedők már sehol sem lesznek. Elárulom neked, kedves Imre, hogy a rátermettek nem fogják hagyni, hogy csak úgy elfegyék tőlük azt, ami az öfék. Lehet, hogy az állításodat meg lehetne csinálni egy-két rátermettel, de az összessel bizonyosan nem. És mi lesz, ha összefognak, és mondjuk ők lesznek a kormány?! Amiről te beszélsz, az egy olyan gazdasági modell, ami idén országos szinten néhány százmilliárd forint. De hogy ez harminc éf múlfa ennek a többszázszorosa lesz, az hótziher. És ekkora fagyont bizony nem fognak csak úgy pacsira fisszaadni. Akkor sem, ha erőszakkal próbálják elfenni. Úgyhogy, barátom, az elméleted nem rossz, de szerintem életképtelen – morgolódott Schwarzenberger úr, aki nem igazán akarta elfogadni azt az álláspontot, miszerint egy báb lesz a gépezetben, aki nem több csupán, mint egy szándékosan magára hagyott értékteremtő. Bosszantotta, hogy a holnap zsenialitása nem több puszta illúziónál. A félelemérzet is hatalmába kerítette, mint minden magabiztost, akit egy váratlan esemény kizökkent a lendületből, arcon csapja a rideg valóság és görbe tükröt tart elé, hogy bizony elképzelhető, hogy agyafúrtnak gondolja magát, de aki a lapokat osztja, az még agyafúrtabb nála is. Igyekezett racionális érveket felhozni, de titkon tudta, érezte, hogy Görbének bizony lehet, hogy igaza van. A történelem valóban sokszor jó bizonyítvány, az ember jellemében a kulturáltság ellenére sem változik, úgyhogy Görbe Imre rátapintott a lényegre. Az egész lehet, hogy egy tökéletesen megtervezett, hosszútávú beetetés. Egy nyomorult összeesküvés-elmélet a javából.

– Nézd, Karcsikám, őszinte leszek veled. Szerintem teljesen mindegy, hogy ki kit segít a hatalomhoz és hogy kinek mennyi pénze van. A hatalom bárkit megszédít, és ha ezt a szándékosan elejtett gazdasági mechanizmust egy aktuális kormányfő meglátja, akkor azonnal cselekedni fog. Nem fogja érdekelni, hogy kinek mivel tartozik, mert leszarhatja. Átveszi az irányítást és mindenki kussolni fog. A kérdés csupán csak annyi, hogy mikor érkezik el ez a kormányfő