Fordította

Papolczy Péter

Copyright © 2025 by Shaun Walker

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Shaun Walker: The Illegals. Russia’s Most Audacious Spies and Their Century-Long Mission to Infiltrate the West,
Alfred A. Knopf, New York, 2025

Hungarian translation © Papolczy Péter, 2025

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

A borítón felhasznált grafika forrása: Shutterstock/Leremy

Tartalom

Bevezető

Megjegyzés a forrásokhoz és a terminológiához

I. rész: Az első illegálisok

1. Gyökerek: A bolsevik földalatti mozgalom

2. Az Öreg: A szovjet külföldi hírszerzés első vezetője

3. A gyorsrepülő: A nagy nemzedék legnagyobbika

4. A terror: Sztálin tisztogatásai

II. rész: Háború és hidegháború

5. Amerikai úttörők: Az első illegális ügynökök az Egyesült Államokban

6. Kacsa hadművelet: Trockij meggyilkolása

7. Barbarossa hadművelet: Hitler lerohanja a Szovjetuniót

8. A füttyös: Beépülve a Harmadik Birodalomban

9. Korai beszivárgások: Indul a hidegháború

10. Signor Ambasciatore: Megölni Titót

11. Illegálisok közszemlén: Az Abel-per és a CIA első illegális ügynökei

III. rész: Egy illegális élet

12. Eredet: Egy illegális ügynök beszervezése és kiképzése

13. Párválasztás: Házas- és ügynöktárs kerestetik

14. Beszivárgás: Nyugatra hatolva

15. Haladás művelet: A prágai tavasz aláásása

16. A berepülő rezidens: Küldetésen Izraelben

IV. rész: A hidegháborús frontok

17. Von Hohenstein báró: Beépülve Nyugat-Németországban

18. Az első számú ellenség: Kémkedés az amerikaiakra

19. Az örökös: A második generációs illegális ügynökre tett kísérlet

20. Csökkenő hozadék: A KGB nem áll le

21. Tizenegy nap Kabulban: Az „illegális harcos” születése

V. rész: Szétesés és feltámadás

22. A háború fenyegetése: Növekvő feszültségek és új illegálisok

23. A vég: A Szovjetunió szétesése

24. Innen átveszem, gondolta Stirlitz: Vlagyimir Putyin felemelkedése

25. Kísértetmesék művelet: Lecsap az FBI

26. A virtuális illegálisok: Választásmanipulálás és tagadhatóság

27. Csodás emberek élete: Az illegálisok kultusza

Utószó

KGB: terminológia és felépítés

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Névmutató

Bevezető

2010 júniusának egy fülledt, borús délutánján Ann Foley élete fenekestül felfordult. A nap nem indult rosszul; Ann és a férje, Don elvitték két fiukat, Timet és Alexet ünnepi ebédre egy indiai étterembe, nem messze cambridge-i családi házuktól Massachusettsben. Tim huszadik születésnapját ünnepelték, a nyárra hazajött Washingtonból, miután befejezte másodéves tanulmányait a George Washington Egyetemen. Ebéd után négyesben visszasétáltak a házhoz, amit Don és Ann néhány héttel korábban vásárolt, a Harvard Square közelében. A háromszintes ház bejárati ajtajához oszlopos előcsarnok vezetett, ennél pompásabb házban még életükben nem laktak, jól mutatta, hogyan emelkedett a család szerencsecsillaga.

Donnak remekül ment az új tanácsadó cége, Ann meg nemrégiben vállalt állást az ingatlanpiacon. A nappaliban Don nyitott egy üveg pezsgőt, hogy az ünneplés ne érjen véget. A pohárköszöntő után Tim felment a szobájába. Valamivel később hangos kopogás hallatszott az ajtón. Ann azt hitte, bizonyára Tim egyik barátja jött neki gratulálni. – Váratlan vendég – kiáltott Ann Alexnek, aki már indult is a lépcsőn, hogy szóljon a bátyjának. Ann ajtót nyitott, és feketébe öltözött férfiakat talált a küszöb túloldalán. – FBI – harsogták, és benyomultak. Két-két ügynök az ebédlővel egybenyitott nappali két külön sarkába terelte Dont és Annt, és kattant a csuklójukon a bilincs. Alex utána az ablakon át nézte, ahogy a szüleit kivezetik a bejárati ajtón, végig a vörös téglákkal kirakott gyalogúton, és fekete autókba ültetik őket. Az FBI-ügynökök nem voltak hajlandók elárulni a fiúknak, miről van szó, de Alex abból indult ki, hogy valami rettenetes félreértés történhetett. Elképzelni sem tudta, mit tehettek meglehetősen unalmas szülei, ami indokolta volna ezt a rajtaütést.

Kilenc évvel a letartóztatások után, 2019 nyarán, egy meleg moszkvai délutánon felkerekedtem, hogy találkozzam a nővel, akit egykor Ann Foley néven ismertek. Egy forgalmas, francia kávézót javasolt, nem messze a Gorkij parktól. Az álrusztikus asztalok többségénél fiatal, jól öltözött moszkvaiak ültek, a Vlagyimir Putyin uralmának hosszú évei alatt megjelent, cseperedő középosztály tagjai. Találtam egy szabad asztalt, és néhány perc múlva ő is befutott. A nő az ötvenes évei közepét taposta, égszínkék blúzt és vastag nyakláncot viselt, szőke haját félhosszan hordta. Szívélyesen mosolygott, kezet fogott velem, és helyet foglalt. Jött a pincér, a nő oroszul rendelt egy kapucsínót, majd visszaváltott angolra. Mindkét nyelven hibátlanul beszélt, de az angol hanglejtésében felfedezhető volt egy halovány, de összetéveszthetetlen orosz csengés. Eltűnődtem, vajon észrevettem volna-e az akcentust, ha egy évtizeddel korábban találkozom vele az Egyesült Államokban. És vajon akkor is felmerült volna bennem, hogy van valami jellegzetesen szláv az arcvonásaiban? Szinte biztosan nem. Akkoriban senki sem gyanakodott Ann Foley-ra, a barátságos kanadai nőre, aki részmunkaidőben ingatlanügynökként dolgozott.

A valóságban Ann Foley nem volt sem barátságos, sem ingatlanügynök.

Mert meghalt. Az igazi Ann Foley 1962 szeptemberében született a montreali közkórházban, és hét héttel később elvitte őt a vírusos agyhártyagyulladás.

A szülei, a nemrégiben egybekelt Edward és Pauline mindössze két kis fotót őrzött emlékül a kislányról, aki oly rövid időre költözött az életükbe. Több mint két évtizeddel később a kanadai hatóságokhoz érkezett egy kérelem egy születési anyakönyvi kivonat kiállítására, a papírok alapján magától Ann Foley-tól. Senki nem kérdőjelezte vagy vizsgálta meg jobban a kérelmet; a nyilvántartásokat még nem digitalizálták és központosították. A hatóságok kiállították a születési anyakönyvi kivonatot, majd később az útlevelet is. Ann Foley feltámadt.1

A kávézóban velem szemben ülő nő több mint húsz éven át, amíg az FBI be nem zörgetett hozzá, a montreali Ann Foley-nak adta ki magát, rászedve a szomszédait, a barátait, sőt még a saját gyerekeit is. Valójában Jelena Vavilovaként született Szibériában, a Szovjetunióban nőtt fel. Jelena illegális ügynök volt, egy KGB által kiképzett, mély fedésben élő kém. A férje, Don szintén illegális KGB-s volt; ő Andrej Bezrukov néven született.

Jelena és Andrej az 1980-as évek elején találkoztak, mindketten éppen történelmet hallgattak a szibériai Tomszk városában. A KGB felderítői szemelték ki őket előzetes válogatásra. Később egy több évig tartó, kemény kiképzési programban vettek részt, amelynek során nyelvüket, manírjaikat és identitásukat egy átlagos kanadai házaspáréra szabták át. 1987-ben külön-külön hagyták el a Szovjetuniót, Kanadában megszervezték a találkozást, és elkezdtek járni, mintha csak az imént ismerkedtek volna meg. Másodszor is összeházasodtak, ezúttal Don és Ann néven, és Torontóban telepedtek le, ahol Jelena megszülte két fiukat, Timet és Alexet. 1991-ben a Szovjetunió szétesett, és a két illegális néhány évre magára maradt. Az évtized végére azonban az egykori KGB-tiszt, Vlagyimir Putyin vette át a hatalmat Moszkvában. Andrej és Jelena újra komoly kémkedésbe kezdett, most már az SZVR-nek, az új Oroszország külföldi hírszerző ügynökségének. Andrejt Don Heathfieldként felvették a Harvard Kennedy Schoolba, ami lehetővé tette a házaspár számára, hogy két gyermekükkel Cambridge-be költözzenek, és megkezdjék működésüket az Egyesült Államokban. Míg Andrej kiépítette a kapcsolati hálóját a Harvardon, addig Jelena saját megfogalmazása szerint háztartásbeli volt, nevelte a két fiukat és tüsténkedett a ház körül. De miután a gyerekeket betakargatta, belopózott egy hátsó szobába, és dekódolta a Moszkvából érkező rádióüzeneteket.

Jelena és Andrej meg sem szólaltak oroszul, és Timnek és Alexnek sem említették Oroszországot. Jelena néha titokban Dél-Amerikába vagy Kanadába utazott az SZVR ügynökeivel találkozni, távol az FBI esetleges árgus tekintetétől, és útközben cserélgette az útlevelét, hogy ne hagyjon nyomokat maga után. Hétköznapi teendőkről szóló történeteket agyalt ki, hogy a fiainak magyarázatot adjon a távollétére. Azok közül, akikkel Jelena érintkezett, senki nem tudott semmit a valódi tehetségéről és eredményeiről. Kiképzett KGB-ügynök volt, aki kénytelen volt egy hétköznapi háziasszony szerepét játszani. Amikor Moszkvában találkoztunk, megkérdeztem tőle, nehéz volt-e megbirkózni ezzel a kettősséggel. Belekortyolt a kávéjába, és halványan elmosolyodott. – Az olyan emberből, aki mások megerősítésére vágyik, soha nem lenne jó illegális hírszerző – mondta. – A kém olyan színész, akinek nincs szüksége közönségre vagy színpadra.

Jelena váltig állította, hogy ő és Andrej soha nem árulták volna el a két fiuknak az igazságot, ha az FBI nem kopogtat be hozzájuk. – A saját biztonságunkért mi magunk feleltünk, és sebezhetővé válunk, ha bárkinek is elmondjuk – mondta határozottan. Azt viszont elismerte, hogy az FBI rajtaütése előtt már szövögették a terveket, hogy visszavonulnak a kémkedéstől, és egy nap talán visszaköltöznek Oroszországba. Legkésőbb akkor nyilván mondaniuk kellett volna valamit a fiaiknak. – Igen, persze, de egy másik történetet – felelte meghökkentő tárgyilagossággal. – Nagyon sok történetünk volt. Volt egy történet a szüleinknek, egy másik az oroszországi barátoknak. Rengeteg történetet adtunk elő. Eggyel több vagy kevesebb, nem probléma. Sajnos ez egy ilyen játék.

A hírszerző ügynökségek alapfeladata, hogy nyilvános csatornákon keresztül nem elérhető információkat gyűjtsenek más országokról. A munka nagy részét láthatatlan módon végzik, és a legtöbb hírszerző ügynökség titkos ügynököket alkalmaz. Ennek a legegyszerűbb módja, ha a kémeket diplomatáknak álcázzák. Ha elkapják őket, akkor a diplomáciai mentességre hivatkozva egyszerűen hazatérhetnek. Másfelől ez megkönnyíti a fogadó ország kémelhárító szolgálatai számára az ügynökök megfigyelését. A diplomaták ismert személyek, és gondos nyilvántartást vezetnek róluk. Egyes hírszerző szolgálatok ezért egy kockázatosabb, de nehezebben felderíthető lehetőséget választanak. A külföldre küldött kém vállalati vezetőnek vagy más ártatlannak tűnő szakembernek adja ki magát, és talán még hosszú és sikeres karriert is befut a fedőszerepében, miközben titokban hasznos ismeretségeket köt és hírszerzési információkat küld haza. A CIA ezt „nem hivatalos fedésnek” nevezi.

A moszkvai illegális ügynökök programja több lépéssel továbbfejlesztette ezt a koncepciót. A KGB évekig tartó kiképzésnek vetette alá az olyan egyszerű szovjet állampolgárokat, mint Jelena és Andrej, hogy nyugati polgárokat faragjon belőlük. Ezután évtizedeken át külföldön éltek, és beolvadtak a befogadó társadalmakba.

Ha valaki megismerkedett egy orosz diplomatával, aki sokat kérdezősködött, az illető nyilván elgondolkodott, hogy az új ismerőse vajon kém-e. Ugyanilyen gyanús lehet egy társaságkedvelő orosz kereskedelmi ügyintéző vagy egy túlságosan barátságos orosz újságíró is. De ki gyanítaná egy kanadai ingatlanügynökről, hogy a KGB beépített embere?

Először 2010-ben hallottam az illegálisok programjáról, amikor Jelenát, Andrejt és nyolc társukat letartóztatták az Egyesült Államokban, és végül kitoloncolták őket Oroszországba. Akkoriban a The Independent moszkvai tudósítójaként dolgoztam, és néhány héten át próbáltam felkutatni a hazatért kémeket. A szerkesztőket legfőképpen a huszonnyolc éves Anna Chapman érdekelte, aki egy New York-i ingatlanközvetítői állás fedése alatt kémkedett az SZVR-nek. Tündöklő társasági hölgyként flörtölt a gazdagokkal és a hatalmasokkal, feltehetően a Kreml érdekeit tartva szem előtt. A pazar fotósorozatokon szereplő, lángvörös hajú nő, akinek egykori brit férje a nemi életükről szóló pikáns történeteket osztott meg a bulvársajtóval, mintha egyenesen egy puhakötéses kémregény lapjairól lépett volna le. Egy évvel a csere után végre sikerült rávennem Annát, hogy találkozzon velem Moszkvában. Elbűvölő, energikus társaságnak bizonyult ebéd közben, de a kémkedési munkájáról nem volt hajlandó semmit sem elárulni. Inkább egy új ruhakollekcióval kapcsolatos terveiről akart beszélni.2

Engem amúgy is jobban érdekeltek az idősebb illegális ügynökök és a kunsztok, amelyek ahhoz szükségesek, hogy valaki évtizedeken át egy más ember bőrébe bújva éljen. Az SZVR igencsak távol tartotta Jelena és Andrej két fiát, Timet és Alexet a médiától, de 2016-ban felkutattam őket, és interjút készítettem velük egy cikkhez a Guardian magazinban. A testvéreket a kanadai kormány megfosztotta állampolgárságuktól, és pereltek a helyreállításáért. Kitartottak amellett, hogy fogalmuk sem volt a szüleik kémkedési tevékenységéről. Alex elmondta, hogy még a 2010-es FBI-razzia utáni hetekben sem volt hajlandó hinni a híreknek. Csak akkor döbbent rá, hogy egész gyerekkora hazugság volt, amikor Moszkvába érkezve régi fényképeket mutattak neki a szüleiről KGB-egyenruhában. Most azt várták tőle, hogy egy olyan országban kezdjen új életet, ahová korábban be sem tette a lábát. Kapott egy orosz útlevelet Alexander Vavilov névre kiállítva, amit még csak ki sem tudott ejteni rendesen. – Ki ne esne át gimisként identitásválságon, nem igaz? – kérdezte fanyar mosollyal, de ki lehetett hallani a keserűséget a hangjából.

Lenyűgözött ez a csavaros családi történet, ezért az évek során elkezdtem olvasni az illegálisok programjáról, és hamarosan ráébredtem, hogy a kémkedés történetében semmi sem mérhető hozzá. A különböző hírszerző szolgálatok olykor külföldi állampolgároknak álcáztak ügynököket, de soha nem olyan alapossággal és olyan mennyiségben, mint a KGB. Az illegális ügynök egyedülállóan orosz jelenség, ami az ország történelmi tapasztalatában gyökerezik. Minél többet olvastam a programról, annál inkább úgy éreztem, hogy lenyűgöző lehetőséget kínál egy sokkal nagyobb történet elmesélésére; az egész szovjet kísérletről és annak végső kudarcáról, egy évszázadnyi fordulatos, véres történelemről.

A történet 1917-ben kezdődik, amikor Vlagyimir Lenin bolsevikjai az októberi forradalom révén átvették a hatalmat. Az új szovjet rezsimnek kevés barátja volt a külföldi kormányokban, de rengeteg kozmopolita, világlátott kommunistára támaszkodhatott, akik különböző álruhákban rögtönözve segítettek megvédeni a forradalmat és terjeszteni ideológiáját. Ezek a virtuóz, elhivatott kémek a szovjet hírszerzés mondavilágában a Nagy Illegálisok néven váltak ismertté. Európai arisztokratáknak, perzsa kereskedőknek vagy török diákoknak kiadva magukat, ravaszságot, bájt és szexet bevetve gyűjtöttek hírszerzési információkat. Sokuk Nyugaton ugyan megúszta a lebukást, de a saját rendszerük letartóztatta és kivégezte őket az 1930-as évek második felében, Joszif Sztálin nagy terrorja idején.

Később, a hidegháború alatt a diplomáciai fedésben lévő KGB-tisztek kénytelenek voltak a nyugati kémelhárítás éjjel-nappal folyó megfigyelése mellett dolgozni, és csak korlátozottan tudtak titkos információkat gyűjteni. Az illegálisok, akiknek nem volt látható kapcsolatuk sem Moszkvával, sem a kommunizmussal, gyanúkeltés nélkül élhettek és utazhattak. A KGB nagyra törő terveket dolgozott ki, hogy nagyszámú illegálist telepítsen az Egyesült Államokba. De a szovjetek ekkor már nem tudtak világlátott poliglottok nagy halmazából toborozni. A KGB már kénytelen volt hétköznapi szovjet állampolgárokat felvenni, akiket évekig képeztek, hogy meggyőzően tudjanak nyugati polgárokként fellépni.

A hidegháborús években sok Nyugaton élő illegálisnak annyi volt az utasítása, hogy húzza meg magát és várjon. Ha a feszültség odáig fokozódott, hogy megszakadtak a diplomáciai kapcsolatok Moszkvával, az illegális alvósejtek aktivizálódhattak, és folytathatták a KGB munkáját az ellenséges vonalak mögött. Ugyanakkor ezek a hosszú távú küldetések, amelyek miatt az illegális ügynököknek éveket kellett eltölteniük elszigetelve a családjuktól, a barátaiktól és a hazájuktól, komoly pszichológiai áldozatokat követeltek. Sokan megtörtek a nyomás alatt: egyesek összeomlottak, mások dezertáltak vagy elfogták őket. Csak keveseknek adatott meg a boldog magánélet.

Az emberi forrásokat használó kémkedés többnyire megtévesztést igényel, de az illegális ügynökök a félrevezetésnek különösen bensőséges módját alkalmazzák. A KGB legendáriumában ez a pszichológiai teher büszkeség tárgya volt, és a szovjet állam ideológiai elhivatottságát bizonyította. „Csak egy jó ügyért dolgozó hírszerző szolgálat kérhet ilyen áldozatot az embereitől”, mondta lelkendezve George Blake brit KGB-ügynök, amikor azt magyarázta, miért nem használ egyik nyugati szolgálat sem illegálisokat.3

Fennkölt szavak ide vagy oda, az 1980-as évekre a fiatal Szovjetunió forradalmi hevülete átadta helyét egy lomha bürokráciának. A széles körű elégedetlenség, valamint a romló gazdasági helyzet végül a Szovjetunió összeomlásához vezetett, elhozva egy új korszakot, amelyben Oroszország és az Egyesült Államok immár együttműködhettek. Az újonnan függetlenné vált Oroszország elnökeként Borisz Jelcin egyik első intézkedésével feloszlatta a KGB-t. Az illegális ügynökök heti rádióüzenetekben kapott utasításai egyszerűen elmaradtak. Néhányan hazatértek; mások, mint Andrej és Jelena, időközben megbarátkoztak álcának használt személyazonosságukkal, és úgy döntöttek, megtartják.

Később Vlagyimir Putyin lett az elnök, és elkezdte fokozatosan helyreállítani Oroszország hírszerzési eszközeit. Putyin maga is eltöltött pár évet a KGB-nél, ahol illegálisok tartótisztjeként dolgozott, és szeretete a program iránt nem múlt el. A terepen maradt illegálisok újra elkezdtek kódolt utasításokat kapni, és Moszkvában beindult az utánpótlás képzése.

Amikor az FBI 2010-ben begyűjtötte Jelenát, Andrejt és a többieket, az Egyesült Államokban adóztak némi csodálattal a merész programnak, ugyanakkor ezt afféle derült értetlenség is kísérte: mintha a Kreml megrekedt volna a hidegháborúban, olyan elavult és értelmetlenül időigényes kémkedési módszereket alkalmazva, amelyek a huszonegyedik századra már okafogyottá váltak. A színfalak mögött azonban Oroszország hírszerzési műveletei egyre ügyesebbek és pimaszabbak lettek. A Moszkvában állomásozó „repülő illegálisok” rövid küldetésekre repültek idegenbe, hogy ott kövessenek el merényleteket a Kreml ellenségei ellen. A „virtuális illegálisok” új hadserege nyugati embereknek adta ki magát a közösségi médiában, és kulcsfontosságú szerep jutott neki a kísérletekben, hogy Oroszország beavatkozzon a külföldi választásokba. Még ha úgy tűnt is, hogy a hosszú távra tervező illegálisok korszaka véget ért, a munkájuk alapjául szolgáló elvek továbbra is az orosz hírszerzési munka lelkét képezték.

2022 februárjában Putyin elrendelte Ukrajna teljes körű invázióját, és a rettenetes vérontást eredményező döntés lerombolta a kevés megmaradt jó viszonyt Moszkva és a Nyugat között; a kapcsolat a hidegháború csúcspontja óta nem volt ennyire veszélyes. Júniusban, négy hónappal az invázió kezdete után Putyin a Moszkva melletti SZVR-főhadiszállásra utazott, hogy megünnepelje az első szovjet illegális ügyosztály hivatalos indulásának századik évfordulóját. Lerótta tiszteletét az egykori illegálisok előtt, akik évtizedeket töltöttek távol az otthonuktól az anyaország szolgálatában, és azok előtt, akik „most is egyedülálló műveleteket hajtanak végre” világszerte. Ekkorra a nyugati országok az ukrajnai invázióra válaszul több száz orosz diplomatát utasítottak ki nagykövetségekről és konzulátusokról. Többségük diplomáciai fedésben dolgozó kém volt, és kiutasításuk jelentősen csökkentette Oroszország kémkedési kapacitását, éppen akkor, amikor a kapcsolat a Nyugattal soha nem látott mélypontra került. Moszkva hírszerző szerveinek a teher egy részét az illegális hálózatokra kellett áthárítaniuk, ami viszont jobban kitette őket a lelepleződésnek. A következő év során számos illegális ügynököt lepleztek le. Volt köztük egy Olaszországban élő perui ékszertervező, egy Szlovéniában élő argentin galériatulajdonos és egy osztrák-brazil vállalkozó, aki Rio de Janeiróban 3D-s nyomtatásban utazott.

Egzotikus fedőnevük mögött mind annyira oroszok voltak, mint a vodka és a pirog.

Nincs sok kétség afelől, hogy ezeket az elfogott kémeket újak fogják pótolni. Az ebben a könyvben tárgyalt évszázados történet számos pontján azt lehetett hinni, hogy az illegális kémek korának leáldozott. A moszkvai kémfőnökök viszont minden alkalommal újraélesztették a programot. Most az ügynökök új nemzedéke a Moszkva körül szétszórt SZVR-lakásokban szinte biztosan a küldetéseire készül – módszeresen csiszolják a célnyelvek kiejtését, tanulmányozzák a külföldi újságok és folyóiratok archívumait, hogy elmerüljenek a fontos kulturális és társadalmi összefüggésekben, és memorizálják fedőtörténetük apró részleteit. Hamarosan ezeket az új illegálisokat kiküldik, hogy látszólag hétköznapi életet éljenek a világ különböző pontjain, miközben titokban Moszkva érdekeit szem előtt tartva ügyködnek.

Megjegyzés a forrásokhoz
és a terminológiához

A KGB illegálisokkal foglalkozó csoportfőnöksége volt a világ egyik legtitkolózóbb szervezetének a legtitkosabb része. A moszkvai KGB-levéltárat hét lakat alatt őrzik, és az SZVR sajtóosztálya nem reagált a megkereséseimre. Sokan szerencsére kevésbé zárkóztak el. Több száz interjút készítettem, az alanyok között voltak korábbi illegális ügynökök, a leszármazottaik, kémelhárító szakemberek és olyanok, akiknek az útja keresztezte az illegálisokét valamelyik személyazonosságuk alatt. Ezeknek az embereknek a zöme még soha nem beszélt korábban nyilvánosan az élményeiről.

Nagy hasznát vettem az egykori KGB-levéltáros, Vaszilij Mitrohin munkájának, aki éveken át, nap mint nap titokban másolatokat készített az archívumban található iratokról, egészen 1984-es nyugdíjba vonulásáig. A több ezer oldalnyi jegyzet, amelyet Mitrohin géppel írt Moszkva melletti dácsájában, most megtekinthető egy cambridge-i levéltárban, és sok szó esik bennük az illegálisokról. Merítettem továbbá számtalan zseniális könyvből kémekről, a KGB-ről és a szélesebb történelmi közegről. Ezekre hivatkozom a végjegyzetekben és az irodalomjegyzékben.

Hogy összerakosgassam az illegálisok élettörténetét, használtam titkosítás alól feloldott FBI- és MI5-aktákat, valamint több mint egy tucat ország levéltárát. Az illegálisok által elmondott történeteket nem mindig sikerült más forrással alátámasztani. Igyekeztem kerülni a spekulációt, és megemlíteni, ha egy esemény leírása esetleg a megbízhatatlan emlékezetre épít. Mint az egy hírszerzésről szóló könyv esetében elkerülhetetlen, maradtak hézagok. Ezeket csak akkor lehet majd kitölteni, ha az orosz levéltárakhoz teljesen hozzá lehet férni, amire a közeljövőben nincs nagy esély.

A KGB imádta a hosszú mozaikszavakat és az átláthatatlan terminológiát. Maga a szolgálat is gyakran váltott nevet, és rendszeresen megújította bonyolult szervezeti felépítését és az illegálisokkal dolgozó részlegek neveit. Amennyire lehetett, a könyvet megkíméltem ettől a szervezeti rumlitól. A könyv végén található egy időbeli áttekintés a KGB különböző formáiról, szerkezetéről, valamint egy szószedet a fontos kifejezésekről.

I. RÉSZ
AZ ELSŐ
ILLEGÁLISOK

1. Gyökerek A bolsevik földalatti mozgalom

1902 októberében, egy nyirkos őszi éjjelen a hajnalhasadás előtti homályban egy konflis állt meg a londoni St. Pancras pályaudvartól nem messze sorakozó háromszintes házak egyike, a Holford Street 30. előtt. Az utasfülkéből egy húszas évei elején járó férfi ugrott ki, ösztövér testét sötét köpeny fedte. Akadozó angolsággal mondta a kocsisnak, hogy várjon: nincs nála pénz. A férfi elérte a végállomást hosszú utazása után, ami egy Verholenszk nevű eldugott településen indult Szibéria mélyén. Szánon, hajón és vonaton utazott, és a Szentpéterváron, Münchenen és Bécsen át vezető hatalmas út különböző pontjain több eltérő személyazonosságot vett fel.

Megtalálta az ajtót, amit keresett, és háromszor hangosan bekopogott.

A lakást, amely két kopottas, gyéren berendezett szobából állt, egy özvegy varrónőtől bérelte egy német házaspár, akik néhány hónappal korábban érkeztek Londonba. Dr. Jacob Richter a harmincas évei elején járó komoly férfi volt, fiatalon megkopaszodott, takarosan nyírt bajuszt és kecskeszakállt viselt. Richter észlelte a hármas kopogtatást, ami a titkos ügyben érkező látogató kódja volt; kialvatlan szemű felesége kiugrott az ágyból, hogy ajtót nyisson. A küszöbön álló férfi, amikor meglátta a nyilvánvalóan felzavart Richternét, bocsánatot kért, amiért nem várt egy civilizáltabb időpontig. Izgatott orosz mondatok pergőtüzével magyarázta, hogy a nemrégiben véghez vitt szökése Szibériából még mindig izgalommal tölti el, és reméli, hogy a házaspárt értesítették az érkezéséről. Azt is megemlítette szemérmesen, hogy ki kell fizetniük a konflisát.

Dr. Richter a felesége válla fölött átkukkantva gyorsan rájött, kit tisztelhet a látogatóban.

– Aha! – kiáltotta lelkesen. – Megérkezett a Toll!1

Dr. Richtert valójában Vlagyimir Uljanovnak hívták. Politológus volt, egy cári rezsim ellen harcoló oroszországi marginális párt, a szociáldemokraták tagja. A „Richter” csak egy volt a több mint száz álnév közül, amelyeket hosszú földalatti munkássága alatt használt. A világ később azon az álnéven ismerte meg, amellyel marxista teoretikusként szerzett magának hírnevet – Lenin.

Lev Bronstein, Lenin látogatója azon az 1902. októberi hajnalon, szintén több tucat álnevet használt az orosz forradalmat megelőző években. Lenin Toll néven ismerte őt, mert az ifjú titán szenvedélyes, sziporkázó szövegeket tudott írni. Bronstein azon a néven vált híressé, amelyet néhány sietve hamisított iraton használt a legutóbbi szibériai szökése során: Trockij. Ez volt az első találkozása annak a két embernek, akik tizenöt évvel később fenekestül felforgatták a világtörténelmet.

A bolsevikok, a szociáldemokratáknak az a szárnya, ahova Lenin tartozott, egy kicsi, de könyörtelenül jól szervezett csoport volt. A cári titkosrendőrség, az Ohrana hatalmas erőforrásokat fordított arra, hogy megfigyeljék a forradalmi mozgalmakat, és beépüljenek. Hogy az Ohranát összezavarják, a bolsevikok a konszpiracija nevű rendszert alkalmazták, amelynek jelentése közelebb állt a „cselszövéshez”, mint az „összeesküvéshez”. A cárellenes forradalmárok számos csoportja által alkalmazott konszpiracija nevű összetett szabályrendszernek, szigorú viselkedési kódexnek és életmódnak az volt a legfőbb célja, hogy a párt ügynökeit megóvja a lelepleződéstől.

Amikor Trockij Londonban találkozott Leninnel, már mindketten jól ismerték a konszpiracija alapvetéseit. A következő évtizedben a hamis iratok és álnevek a párt ügynökei körében természetesnek számítottak, és a bizalmas levelezésben kódneveket vagy számokat használtak, hogy elrejtsék az elvtársak valódi személyazonosságát. A titkos terveket tartalmazó leveleket citromlével vagy klórral írták, egy ártalmatlan témájú, tintával írt levél sorai közé, és egy nem létező címzettnek küldték. A láthatatlan írást később vegyszerek segítségével lehetett „előhívni”.2

Lenin felesége, Nagyezsda Krupszkaja („Richterné”) tartotta kézben a napi kapcsolattartást az oroszországi földalattiak és a „Központ” – ahogy Lenint és a száműzetésben élő pártvezetést nevezték – között. Dekódolta a titkos leveleket, új kódokat dolgozott ki, hogy mindig egy lépéssel az Ohrana előtt maradjanak, és eligazította a Londonba érkező elvtársakat.3

Oroszországon kívül Lenin és Krupszkaja megengedhette magának, hogy egy kicsit lazítson a konszpiracija szabályain. A Dr. Richterként előadott kutyakomédia nem állta volna ki az alaposabb vizsgálat próbáját: Lenin gyakran beszélt oroszul a londoni munkások összejövetelein, és az Európa más országaiból érkező elvtársakkal való találkozásoknak átlátszó ürügyet találtak ki – egy esetben nemzetközi borbélykonferenciának álcázták egy londoni ivó emeleti termében. A rendőrség a legtöbb európai országban nagyrészt békén hagyta az orosz emigránsokat.4

Oroszországon belül álca alatt életben maradni egészen más lapra tartozott, mivel az Ohrana állandó veszélyként lebegett a fejük fölött. 1905-ben, miután a cári csapatok szentpétervári mészárlása felkorbácsolta a forradalmi hangulatot, Lenin úgy döntött, ideje hazatérnie. William Frey néven hamis brit iratokkal utazott vissza szülőföldjére. Krupszkaja néhány nappal később vonatozott utána egy ohranás kémmel a sarkában. Szentpéterváron a házaspár megpróbálta meghúzni magát Lenin húga barátainak a lakásában, de gyorsan rá kellett jönniük, hogy az Ohrana szorosan szemmel tartja a helyet. Kisurrantak a lakásból, elkerülték a megfigyelőket, és a következő néhány napot bolsevik fedett lakások között vándorolva töltötték. Lenin félt, hogy letartóztatják és visszaküldik Szibériába, ezért csak nagy néha merészkedett ki a szabadba.

1906-ban, egy márciusi napon Lenin észrevette, hogy követik, ezért lerázta az illetőt, és a vasútállomásra sietett. Felugrott egy Finnországba tartó vonatra, és egy ideig ott bujkált. Májusban visszatért, ezúttal orosz iratokkal, Cseidze vezetéknévvel; Krupszkaja is szerzett egy útlevelet, abban a Praszkovija Anyegina név állt. Az álca és a hamis iratok ellenére a házaspárnak hamarosan ismét menekülnie kellett a viszonylag biztonságos Finnországba. Ott Lenin egy újabb személyazonosságot vett fel: Müller professzor lett, a finn mészkőlelőhelyeket tanulmányozó német geológus. Finnországból futárokat szalajtott vissza Oroszországba, utasításokkal és terjesztésre szánt szövegekkel.

1907 vége felé az Ohrana már majdnem felderítette finnországi rejtekhelyét, ami egy filmvászonra illő meneküléshez vezetett: Lenin leugrott egy mozgó vonatról, majd szánnal átszáguldott egy épphogy befagyott víztükrön. Végül visszajutott a biztonságos Genfbe.5 Jóllehet Lenin még mindig marginális figurának számított az orosz politikai életben, ahhoz már túlságosan ismert volt, hogy szabadlábon maradhasson az Orosz Birodalmon belül, akár álcázva is. Csak 1917-ben, a forradalom évében tért vissza Oroszországba.

Ismét Nyugat-Európa biztonságát élvezve Lenin nekilátott megalkotni a bolsevik stratégiát az új politikai környezetben. A tevékenységeket két kategóriára osztotta: „legális” és „illegális” pártmunkára. A legális munkához tartozott mindaz, amit a bolsevikok nyíltan is megtehettek, például a munkások körében végzett agitáció, a részvétel nyilvános vitákban vagy a szakszervezetek és szövetkezetek létrehozásának szorgalmazása. Az „illegális” munkához tartozott a radikális irodalom terjesztése és a párt földalatti részének koordinálása. Nem minden „illegális” munka volt szükségszerűen törvényen kívüli, ahogyan nem minden „legális” munka követte maradéktalanul a törvény betűjét. Az orosz nyelegalnaja szót ebben az összefüggésben jobban adja vissza a „titkos” vagy „földalatti” kifejezés. A legális pártaktivisták nyíltan, a saját nevüket használva tevékenykedtek, míg az illegálisak leplezték valódi céljukat és gyakran a személyazonosságukat is. A konszpiracija szabályait alkalmazva tartották a kapcsolatot a párt főhadiszállásával, a Központtal.

Lenin úgy vélte, a bolsevikoknak a siker érdekében a legális és az illegális munkából is ki kell venniük a részüket, élve a rezsim által tett engedményekkel, de földalatti munkával kihasználva a gyengeségeit is.6 A két hálózat között minimális volt az átjárás, és az illegálisokat, amennyire csak lehetett, egymástól is távol tartották. Minden illegális ügynök közvetlen kapcsolatot tartott fenn a Központtal, de egymással nem érintkeztek. Így, ha az egyik lebukott, a többiek nem sodródtak veszélybe.

Az Orosz Birodalomban a bolsevik aktivisták mindenfelé ezeket a titkos életeket élték, hogy támogatást szerezzenek és pénzt gyűjtsenek az ügynek. A birodalom olajfővárosában, a déli Bakuban Joszif Dzsugasvili, aki később Sztálin néven vált ismertté, bankrablásokkal, emberrablásokkal és zsarolásokkal segített megtölteni a párt kasszáját. A legtöbben csak Koba fedőnéven ismerték, és gyakran költözött, hogy az Ohrana ne akadjon rá. Sztálin virtuóz elemekkel bővítette a konszpiracija bevett szabályait: egy alkalommal arra kérte egy barátnőjét, hogy tegyen néhány titkos dokumentumot egy koporsóba, majd temesse el egy temetőben, eljátszva az öccsét gyászoló nővér szerepét. Néhány nappal később egy másik ügynök exhumálta a „holttestet”.

Sztálin később, Szentpéterváron bravúrosan rázta le a nyomában járó Ohrana-ügynököket, hátsó bejáratokon osont ki és be, és lakóházak udvarába surrant be, miközben rótta a város sugárútjait és vízpartjait. Sokszor letartóztatták, és számos alkalommal szökött meg szibériai száműzetésből hamis iratokkal. Az egyik településről gőzhajón menekült el, hosszú női ruhát öltve. Az Orosz Birodalmon kívül Sztálin mindenféle okmánnyal utazott, és néhány hónapon belül képes volt Európa különböző pontjain felbukkanni orosz, perzsa vagy örmény kereskedőnek adva ki magát.7

Más bolsevikok az Ohrana orra előtt éltek gazdag életet az illegalitásban, gondosan betartva a konszpiracija kódexét . Ahogy Victor Serge író fogalmazott: „A forradalmárok képesek voltak hónapokig vagy akár évekig is illegálisan élni Oroszország fontosabb városaiban. Fel tudták ölteni magukra a házaló kereskedő, a kocsis, a »gazdag külföldi« vagy a szolga álcáját, ahogy a helyzet megkívánta.”8

A cári rezsim elleni bolsevik harc alapját képező készségek és módszerek közül sok figyelemre méltóan tartósnak bizonyult. Száz évvel később továbbra is legális és illegális ügynökök dolgoztak az orosz külföldi hírszerzésnek, amelynek főhadiszállását még mindig széles körben Központnak nevezték. A titkos találkozókra használt lakást még mindig konszkvartyira néven emlegették . Az időközben eltelt évszázadban mérhetetlenül sokat fejlődött a technológia, de az alapvető terminológiát és struktúrát, amelyet Lenin a cári rezsim elleni harcban használt, Jelena és a 2010-ben Amerikában begyűjtött többi illegális javarészt ismerhette.

1917 februárjában, amikor Oroszország hadseregei az I. világháborúban folytatott harcokban megrekedtek, otthon pedig egyre keményebb gazdasági nehézségekkel és élelmiszerhiánnyal küzdöttek, a nép elérte a tűréshatárt, és a cár kénytelen volt lemondani. Egy ideiglenes kormány vette át az irányítást. Októberben Lenin és a bolsevikok puccsot hajtottak végre, amely a szovjet propaganda későbbi lencséjén át a Nagy Októberi Szocialista Forradalom néven vált ismertté. A puccs éjszakáján a kimerült, de felvillanyozott Lenin parókával és vastag szemüveggel álcázva érkezett meg a Szmolnyij Intézetbe, az egykori leányiskolába, amely most bolsevik főhadiszállásként szolgált. – Az üldöztetésből és a földalatti létezésből ilyen gyorsan hatalomhoz jutni! – kiáltotta hitetlenkedve Trockijnak, miközben gesztikulálva kereste a megfelelő szavakat. Végül megtalálta őket, német szavak voltak: Es schwindelt. Az ember beleszédül.

Lenin és a forradalmárok formálisan hatalomba kerültek, de még előttük állt a gigászi feladat, hogy a hatalmas orosz földterületen ennek érvényt szerezzenek, és megtartsák. Lenin biztos volt benne, hogy az állami intézmények idővel elsorvadnak, a kialakuló munkásparadicsomban értelmüket vesztik. Viszont úgy vélte, hogy a boldog végkifejlet eléréséhez szükség lesz a kíméletlen állami erőszak átmeneti időszakára.

Az elkövetkezendő terror megszervezésére Lenin felállított egy biztonsági szolgálatot, a Csekát, és élére egy fanatikus, lengyel származású bolsevikot, Feliksz Dzerzsinszkijt nevezte ki, aki hosszú éveket töltött szibériai száműzetésben. A Cseka gyorsan hatalmas erőgépezetté nőtte ki magát, amelyet a politikai és osztályellenségek ellen be lehetett vetni. A Cseka lett az egyik kulcsszereplője annak a véres polgárháborúnak, amelyben a bolsevikok vörös erői a fehérekkel, a cárpárti ezredek és külföldi kontingensek keverékével kerültek szembe, akiket sokszor csak a bolsevizmus iránti gyűlöletük egyesített. A polgárháborúban mindkét fél saját létezéséért harcolt, és kíméletlen erőszak és kegyetlenség jellemezte. A frontvonalak gyorsan és kiszámíthatatlanul változtak, és a konszpiracija bolsevik öröksége, amelyet két évtizedes, hamis személyazonosság alatt, álruhákban végzett földalatti munka során csiszoltak ki, felbecsülhetetlen értékűvé vált. Azokon a helyeken, ahol a fehérek területet szereztek, a bolsevik ügynökök parancsba kapták, hogy maradjanak a helyükön, és segítsenek koordinálni az ellenállást. 1919 júniusában a Cseka felállított egy illegális műveleti osztályt, hogy irányítsa a szándékosan „hátrahagyottak” hálózatát.9

Amikor a bolsevikok 1921-ben győztesen kerültek ki a polgárháborúból, a Cseka ismét újrahasznosította ezt az örökséget. Lenin elképzelése arról, hogyan kell széles körű illegális tevékenységgel ötvözni a legális munkát, évtizedekre meghatározta az új szovjet állam hírszerző szolgálatainak működési módját. Aki először ültette át ezeket az elképzeléseket a gyakorlatba, az orosz külföldi hírszerzés atyja, pontosan tudta, mennyire fontosak az illegális ügynökök. Több mint egy évtizeden át ő maga is az volt.

Kiadja 2025-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója

Felelős szerkesztő: Gspann Veronika

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Tördelő: Szabó Rózsa

Korrektor: Grim Jolán

ISBN 978 963 13 7142 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Baskervville – SIL Open Font License

Kenia – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License