A SZERZŐNEK A JAFFA KIADÓ
GONDOZÁSÁBAN MEGJELENT KÖNYVEI:

El Camino

Pillangó a vállamon

Zuhanó repülés

Magyar Camino

Én igen nagy vétkem…

Házasságsirató

Buen Camino – Színezd ki a magad útját!

Tévúton

Megbukott bűvészinasok

Thaiföldi feleség

Tovább az El Caminón

Hamis profil

Magányügy

Asszonymesék

Tangó

© Sándor Anikó, 2021

© Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő Csengery Kristóf

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-616-3

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Előszó

Amikor elhatároztam, hogy megírom az előző könyvem, az Asszonymesék férfi változatát, úgy kezdtem bele a munkába, hogy felhívtam néhány barátomat, férfiismerősömet, és megkértem őket, gondolkodjanak el, mi volt életük legizgalmasabb olyan sztorija, amit szerintük mások is szívesen hallanának. Nem bocsátkoztam részletekbe, nem adtam meg paramétereket, gondoltam, mindenki el tudja dönteni, emlékeinek mely fiókjában érdemes körülnéznie.

Fel sem merült bennem – na jó, ez azért nem egészen igaz… –, hogy szinte mindannyiuknak elsőként egy megcsalás-történet fog eszébe jutni. Valami miatt mind azt gondolták, a férfimeséknek egész biztosan a félrelépésekről kell szólniuk. Na meg persze a férfiúi leleményességről, amivel végül mégis képesek voltak elérni, hogy a másik fél inkább nekik higgyen, mint a saját szemének.

Voltak közöttük klasszikus lebukássztorik. Például amikor a feleség megtalálja a szeretőnek vásárolt ékszert a férje zsebében, és azt hiszi, az ő születésnapjára lesz, de aztán soha nem kapja meg. Vagy egy félreérthetetlen üzenet a bekapcsolva felejtett laptopon, miközben a férj éppen letusol a váratlan, ám halaszthatatlan üzleti megbeszélés előtt. Férfitársaságban gyakori téma az ilyesmi, persze szigorúan csak olyankor, amikor a nők távol vannak, ezzel én is tisztában voltam. Ám hogy milyen bizarr dolgokat is produkál az élet, azzal, bevallom, én is csak most szembesültem.

Később azért jöttek igazán szép, érzelmes mesék is, családról és gyerekekről, szerelemről és veszteségről, nagy felismerésekről és soha ki nem mondott titkokról.

Megnyíltak sorban a komoly férfiak, ahogy egykor a színes mesekönyvek, amelyekből az édesanyjuk mesélt nekik elalvás előtt.

1.

Lebukásom története

A barátom felesége

Nem vagyok igazán büszke erre a történetre, névvel nem is vállalnám, hiszen a legjobb barátomat vertem át, aki pedig megbízott bennem.

De arra azért igen, hogy a leleményességem nem hagyott cserben, még egy olyan kegyetlenül nehéz helyzetben sem, amilyenbe a férfitársaim kilencvenkilenc százaléka biztosan csúnyán belebukott volna.

Az egész úgy kezdődött, hogy András barátom összejött egy lánnyal, akiről már azelőtt ódákat zengett, hogy mi, a haverjai találkozhattunk volna vele. Fanni szép, Fanni okos, Fanni intelligens és művelt…  teljesen odavolt tőle. Előbb-utóbb persze elkerülhetetlenné vált, hogy nekünk is bemutassa, bár úgy éreztem, félti tőlünk, féltékeny az egész világra. Ezen amúgy nem is volt mit csodálkozni, Fanni ugyanis módfelett laza lány volt, kozmetikázás nélkül kimondott bármit, amit gondolt, és nem takarta el vonzó bájait sem, sőt, olykor bizony kacérkodott is a környezetében jelenlévő férfiakkal.

Velem is.

De hát az embernek ugyebár van tartása, a barátom barátnője számomra tabu, így mindig elütöttem valami poénnal a provokációit.

Telt-múlt az idő, András és Fanni kapcsolata kezdett komolyra fordulni, a lány be is költözött a barátom lakásába. Néhány hónap múlva pedig bejelentették az esküvőjük dátumát.

Igy aztán már soha nem kerülhettem ki a találkozást Fannival, aki továbbra is túlságosan kedves volt velem. Andrást azonban addigra már elvakította a szerelem, meg talán az irántam való bizalom miatt sem vett észre semmit a felesége kissé túlzott nyitottságából irányomban.

Történt egy napon, hogy Andrásnak váratlanul el kellett utaznia Mórra, mert a cégük ottani üzemében adódott valami szervezési probléma, amit neki kellett megoldania. Én erről persze semmit sem tudtam, miért is kellett volna. Így aztán gyanútlanul csengettem be hozzájuk, sejtelmem sem volt róla, hogy az újdonsült feleséget egyedül találom otthon.

– Biztosan nem jön ma haza, szállást is foglalt magának egy vadászházban. Ne rohanj már úgy, maradj egy kicsit, dumáljunk – indítványozta barátságosan. – Vagy a férjem nélkül én már nem is vagyok neked elég jó társaság?

Minek húzzam az időt, nem szükségeltetik különleges fantázia elképzelni, hogyan folytatódott a „dumálás”. Fanni az a fajta nő volt, aki elvette, amit megkívánt, én pedig gyengébbnek bizonyultam annál, amit magamról képzeltem. Igen ám, de egyszer csak megszólalt a csengő. Túl voltunk már a nagyjeleneten, mindketten ruha nélkül pihegtünk kettejük franciaágyán. Fanni kilesett a kukucskálón, és elfehéredett rémületében.

Úristen! Most mi lesz?

Szokták mondani rólam, hogy rendkívül magasan fejlett a problémamegoldó képességem, de amit akkor hirtelenjében kitaláltam, az még a szokásos találékonyságomat is felülmúlta. A veszélyérzet, úgy látszik, megsokszorozta a kreativitásomat.

András addigra már idegesen nyomta a csengőt, kulcs belülről a zárban, bejönni nem tud, ajtót meg nem nyitnak neki.

Hirtelen magam köré tekertem egy nagy törölközőt, és résnyire kinyitottam az ajtót. András kővé dermedt, amikor meglátott.

– Te nem utaztál el? – Kérdeztem tőle, kissé erőltetetten rácsodálkozva a jelenségre, hogy ott áll, a saját lakása ajtajában.

– De igen, először elutaztam, aztán meg visszajöttem – sziszegte szikrázó szemmel. – És mi a helyzet teveled?

– A feleséged azt mondta, biztos, hogy nem jössz ma vissza Mórról, neki meg úgyis ezer dolga van, úgyhogy kölcsönadta nekem a lakásotokat két órára – hazudtam bele a barátom szemébe. – Úgy gondolta, biztosan neked sem lenne kifogásod ellene. Adj pár percet, és már itt sem vagyunk.

Szinte hallottam, ahogy a sziklatömbök legördültek András mellkasáról. Felengedett a görcs is az állkapcsán, és már mosolygott.

– Nem kell sietnetek, beugrom akkor előbb a céghez. Még két óra elég lesz? – Cinkosan rám kacsintott, és öklével ütött egyet a levegőbe, hódításom elismeréseként.

Ezt követően ritkítottam a látogatásokat náluk, és lassanként teljesen eltávolodtunk egymástól. Két évvel később hallottam valakitől, hogy válnak, mert Fanni állítólag összefeküdt András üzlettársával, ő meg rajtakapta őket. Úgy látszik, az a férfi nem volt annyira kreatív, mint én…

Ennyi a történet, azóta sem vagyok büszke magamra, és ha elmondod valakinek, biztos lehetsz benne, hogy letagadom.

A rasztahajú öregasszony

Minek szépítsem a dolgot, az történt, ami sok házas férfitársammal megesett már: megcsaltam a feleségemet, lett egy szeretőm.

Anni a kolléganőm volt, tehetséges grafikus, ráadásul bombanő, egyszerűen képtelenség volt nem élni a felkínálkozó lehetőséggel. Pontosan tudta, hogy nős ember vagyok, nem is állt szándékában elszeretni a családomtól, csupán élvezni akarta az életet, amihez akkortájt fura módon pont rám volt szüksége.

Éppen költözés előtt állt, amikor összejöttünk, úgyhogy segítettem neki találni egy kiadó lakást, praktikus okból a lakásunkhoz igencsak közeli utcában. Ezzel komoly perspektíva nyílt meg a kapcsolatunk előtt, esténként abban a parkban találkoztunk, amin a feleségem sose volt hajlandó átmenni, és a gyereknek is megtiltotta, mert részeg csövesek alszanak a padokon, minden csupa mocsok, és szerinte veszélyes is.

Bevezetésként, a cél érdekében, aljas trükkhöz folyamodtam.

A lányunk akkoriban kapott ajándékba egy kiskutyát, nagyon boldog volt vele, naponta többször levinni persze esze ágában sem volt, nem is engedtük volna neki egyedül. Önfeláldozást színlelve az egyik ilyen „ki vigye le a kutyát” vitát követően magamra vállaltam a rendszeres esti kutyasétáltatást, oké, viszem én, a gyereknek amúgy sincs semmi helye este odakint, ne legyen ebből több konfliktus a mi családunkban.

Aztán az első napokban rábeszéltem a feleségemet, jöjjön ő is velem. Olyan kevés alkalom van nyugodtan beszélgetni, a mozgás is kell, legyen kettőnk közös programja ez az esti kutyasétáltatás – alakoskodtam, ő pedig naiv módon bedőlt nekem. Olyankor aztán szándékosan végtelenül hosszúra és kimerítőre alakítottam a menetet, biztos lehessek benne, hogy a feleségem előbb-utóbb besokall.

Úgy is történt. Hagyjam őt békén, mászkál ő eleget egész nap, ne legyek következetlen, ha egyszer elvállaltam, csináljam, amúgy is én találtam ki ezt a kutyát.

– Hát jó – színleltem a beletörődést.

Abban állapodtunk meg, hogy ezen túl minden este kilenckor indulok útnak az állattal, és addig leszek távol, amíg ő nézi a tévében a szokásos, végtelenített esti szappanopera-sorozatát.

Anni legtöbbször a parkban várt rám, néha egy padon ülve taperoltuk egymást a sötétben, máskor pedig felugrottam hozzá egy gyors szerelmeskedésre.

Kevesen jártak a környékről abba a parkba, talán mások sem kedvelték a csöveseket, akik olyankorra tényleg lefoglalták a maguk padját, szórták szanaszét a csikkeket, szotyihéjat, sőt a dolgukat is ott végezték el a bokrok tövében.

Volt közöttük egy öregasszony, akivel minden nap találkoztunk. Piszkos lódenkabátot hordott a nyári meleg ellenére, szürke haja összeposztósodva ágaskodott mindenfelé a feje tetejéről. Béla, a kutyánk mindig nagyon megörült neki, pedig nem volt az a barátkozó típus, máskor sosem haverkodott idegenekkel. Ám az öregasszony ételmaradékokat hurcolt a szatyrában, és az én alibi-kutyám a szagoktól rendre eksztázisba jött. Az öregasszony néha adott is neki egy-egy kiflicsücsköt, ha nem figyeltünk oda, és a flexibilis pórázon átkúszott hozzá a padok alatt.

Minden tökéletes harmóniában zajlott körülöttünk, mindenki elégedett és boldog volt. A barátnőm a lopott pillanatok izgalmától, a feleségem a zavartalan tévézéstől és az önfeláldozó férjétől, Béla a kiflicsücsköktől, én pedig mindhármuktól.

És ez így is maradt volna, ki tudja, meddig, ha egy napon porszem nem kerül a gépezetbe.

A porszem az aznapi tévéműsorban bekövetkezett változás volt, ami azért történt, mert váratlanul meghalt az egyik világhíres színész. Így a tiszteletére a feleségem kedvenc sorozata helyett az ő egyik filmjét tűzték műsorra a csatornán. Amit a feleségem sajnos már többször is látott…

Az ajtóban álltunk Bélával, amikor a feleségem utánunk szólt, jelezvén, hogy ezúttal ő is csatlakozik hozzánk.

Most mi az ördögöt csináljak? Telefonálni a jelenlétében nem tudok, a barátnőm pedig már ott vár a parkban. Úgy döntöttem, egészen másfelé vesszük az irányt, a parknak közelébe sem megyünk, aztán utóbb majd megmagyarázom Anninak, miért maradt el az esti randevúnk. Meg fogja érteni.

Lépegetünk a feleségemmel a parkkal ellentétes irányba, amikor az egyik sarok mögül előbukkan a rasztahajú, szutykos öregasszony. Gondolom a padjához tartott. Béla persze azonnal üdvrivalgásban tört ki, ő pedig megállt, és így szólt hozzám:

– Hol van az a gyönyörű, szőke felesége? Hogyhogy ma nem jött le magával? Remélem, nem beteg…

A feleségem egy pillanat alatt levette a helyzetet. Egy szót sem szólt hozzám hazáig, sőt, utána sem, még legalább egy hétig. Aztán, akár a napon felejtett jégkrém, felengedett, és attól kezdve úgy viselkedett, mintha semmi sem történt volna egy héttel azelőtt.

Lakott a házban egy fiatal fiú, aki esténként szintén sétálni vitte a kutyáját. Vele állapodott meg a feleségem, napi ötszáz forintot adott neki, hogy Béla betársulhasson hozzájuk. Egyik alkalommal hallottam, amikor a fiú mondta neki, hogy van a környéken egy lépcsőház, ahová Béla folyton olyan erőszakosan be akar menni, hogy alig bírja elráncigálni onnan.

A feleségem nem tudta – valahogy soha nem igazán érdekelték a részletek –, hogy immár nyugodtan megspórolhatná azt a pénzt, sőt, még jól ki is szúrhatna velem azzal, hogy Bélát velem viteti le esténként, hiszen a barátnőm nem találkozik már velem. A letiltásom után egy darabig még méltatlankodott a megritkult találkozásaink miatt, aztán szakított velem, és összejött a közös kollégánk fiával, aki szintén nős, és szintén a környékünkön lakik.

A többit nem tudom, de aki elsétál a parkba este kilenc után, balról a harmadik padon megtalálja a rasztahajú öregasszonyt. Ő egészen biztosan tisztában van a fejleményekkel.

A szerető lábnyoma

– Anya! Valaki bemászott a kocsinkba! – Sikította rémülten a kislány a Dacia hátsó ülésén, pár kilométerrel Dömsöd előtt, ahová a négytagú család tartott. Az asszony idegesen összerándult, és odébb helyezett egy hajcsatot a hajában. Pár óra alatt hűlt le a levegő, tegnap még harminc fok volt, most meg alig húsz, nem csoda, ha az ember idegrendszere nem bírja ezt a szörnyű hőingadozást.

– Miért garantáltan akkor romlik el mindig az idő, amikor mi szabadságra megyünk – háborgott. – Így lenne ötösöm a lottón, annyira tudtam, hogy rossz időnk lesz.

– Csak ma van egy kicsit hidegebb, holnapra már jó időt mondott – dünnyögte a férfi. – Ne dühöngj már folyton mindenen. Árt a szépségednek.

De az asszony tovább dúlt-fúlt, mert idegesítette, hogy a gyerekek hátul veszekednek, ki mennyi ideig üljön Apa mögött, ahol túl szűk a hely. Mert a férje idegtépően fütyörészett vezetés közben valami idióta slágert, „dudududúdú, veled nem beszélek, veled nem beszélek”. Mert kifolyt a leves a lába alá a kosárból, sejtette, hogy nem kéne elhozni, de kétnaposan már nem tehette be a mélyhűtőbe, és amúgy is rögtön éhesek lesznek, amint megérkeznek a bérelt kisházba. Másfél óra az út Pestről, de nincs az az isten, hogy ezekkel egyszer időben el lehessen indulni, délután lesz, mire odaérnek. Akkor meg mindegyik rögtön enni akar, mintha az élet nem szólna másról, csak az evésről.

– Ne rugdosd a hátamat, hányszor kell még kérnem? – Szólt hátra ingerülten most meg a férfi a kislánynak, aki ettől, homlokát az üvegnek szorítva, látványosan duzzogni kezdett.

– Húzd le egy kicsit az ablakot magadnál – mondta a férfi az asszonynak. Nem látok ki a párától.

– Akkor kapcsold be a páramentesítőt! Nem fogom miattad megfázatni a gyerekeket.

Mindig csak magával törődik, eszébe nem jut, hogy a kisfiunknak érzékeny a füle, begyulladhat, ha hátravág a szél. Az egész világ arra való szerinte, hogy ő jól érezze benne magát. Mindig csak ő, csak ő, mindenhol, persze hogy az ágyban is. Semmi öröme nincs mellette az embernek. Milyen élet ez? Mindjárt ki is mondta, hadd tudja a férje is, mit gondol róla.

– Mindig csak magadra gondolsz, milyen ember vagy te?

– Ezt majd akkor kérdezd meg, amikor nekimegyünk egy fának, mert nem látok át a szélvédőn – szólt vissza fahangon a férfi.

Semmit nem tud szó nélkül hagyni. Én még ilyen nőt nem láttam. Egy kedves szó nem jön ki soha a száján, mindenben a hibát keresi. Jaj, de jó lesz most egy hétig ezt hallgatni! Pedig nem ilyen volt régen.

Még szép, ha ilyen lett volna, sose veszi el, nem hülye. Vagy ha sejteni lehetett volna, hogy ilyen hamar elsárkányosodik, akkor se. Ki tudja, mi mindent hozhatott volna még az élet, ha akkor nem köti le magát mellette. Jó nagy ökörség volt. De így már, hogy itt vannak a gyerekek, késő bánat.

– Folyton morogsz, engedj már ki egy kicsit! Nyaralni megyünk… – mondta békülékeny hangon a feleségének.

Aha, nyaralni. Ti lehet, hogy nyaralni fogtok, de nekem milyen nyaralás lesz ez, ha ugyanúgy minden nap főznöm kell, hogy nektek legyen mit ennetek? Mert mi vagyok én? A családom konyhalánya. Mások külföldre mennek, de minimum a Balatonra, szállodában alszanak, étteremben esznek, nekünk meg marad ez. Egy szoba, négyünkre. Öreg, mocskos gáztűzhely. Maradék só egy mocskos befőttesüvegben. Rosszul elmosott edények, és zsíros tapintású hűtő, ami úgy szól, mint egy traktor, aludni sem lehet tőle. Tengerpart vagy medence helyett ott a slag a kertben, vagy a Dunaág, egy ócska stéggel, amin már két éve is korhadt volt a deszka. Kizárt, hogy tavaly óta megjavították. Annyi volt a szúnyog akkor is, hogy harapni lehetett a levegőt, fix, hogy idén sem irtottak még. Minek? Jó ez így a proliknak.

– Anyaaa! Valaki bemászott a kocsinkba! – Sikoltotta újra a kislány a hátsó ülésen.

– Húzd le az ablakot, és dobd ki – szólt hátra az apja.

– De nem látom, hol van – mondogatta egyre kétségbeesettebben a kislány. – Éjszaka bemászott ide, de nem tudom, hová bújt el.

– Milyen mesét nézettél vele már megint? – kérdezte a férfi. – Idegbajt kapok ezektől a hülye rémtörténetektől. Csupa horror, meg gyilkosság. Mesélhetnél nekik inkább te, valami szépet.

– Vagy te – mondta a nő.

Mi lenne, ha egyszer ő fektetné le őket? Persze ahhoz otthon kéne lenni este. Csakhogy az régen sikerült neki utoljára.

Hátrafordult, mert a kislány csak nem hagyta abba a hüppögést, és meredten bámulta az ajtó üvegét, amit a lehelettől fátyolszerű pára borított be, olyanná vált, akár a tejüveg. A közepén élesen kirajzolódott egy körülbelül harminchetes láb talplenyomata.

A lelet

Nem ez volt az első veszélyes helyzet a házasságuk tizenhárom éve alatt, de ennyire azért még nem rezgett a léc. Ez az őrült nő fogta magát, és felhívta a városi vonalon, vasárnap délelőtt, amikor nyilvánvaló, hogy mindenki otthon van. Nem is világos, miért csinálta, küldhetett volna egy sms-t, visszahívást kérve. És egyáltalán: honnan szerezte meg az itthoni számot? Az ő férje külföldön forgat, nála most az eddigieknél is szabadabb a pálya, na de ennyire akkor sem kéne belazulnia. Vasárnap van…

Színésznő, mindenki által körülrajongott, nagyon fut vele a szekér, de azért disztingválni csak megtanulhatna…

A legnagyobb probléma az, hogy ilyesmi bármikor újra kitelik tőle. Aknamezőn sétál vele az ember, soha nem lehet tudni, milyen őrültséget talál ki. Mégsem lehet haragudni rá, annyira imádni valóan bolond, csak hát komplett életveszély. Egyenes út a válóperhez, ami pedig határozottan elkerülendő.

Ez a sorsa annak, aki okos nőt vesz feleségül, pláne, ha az a nő még féltékeny természetű is.

Nagyjából ezek a gondolatok futottak át a Fecsó doktor fején, azt követően, hogy a szeretője kis híján lebuktatta egy telefonhívással.

Másnap, a nagyvizit után félrehívta a radiológus kollégáját, Tamást, aki egyúttal a barátja is volt. Még Kaposvárról ismerték egymást, ahol Fecsó egykor gyakorlaton volt, sok pikáns kalandban volt részük együtt, onnan datálódik a barátság. Tamás azóta is visszajárt Kaposvárra külsős diagnosztaként az egyik radiológiai centrumba.

– Tamáskám, kéne nekem egy hitelesnek tűnő, komplett dokumentáció, egy előrehaladott mellrákról. MRI felvétel, leletezés, meg minden, ami kell, mondom a nevet, kié legyen – mondta Fecsó, és lediktálta a szeretője nevét, a szép színésznőjét, akivel immár négy hónapja csalta a feleségét. Egy év teljes hűség után esett újra bűnbe miatta, pedig akkor mindenre megesküdött neki, hogy jó útra tér. A család az első, a gyerekek kicsik, a házassága pedig jó, csak hát a tizenhárom év és a megszokás… De el nem hagyná őket senkiért. A színésznő viszont a csodás őrület. Ilyen kalandra nem mindennap nyílik lehetősége egy halandónak, Kennedy sem tudta kihagyni Marilyn Monroe-t.

Az orvosi dokumentációt aztán, nagy borítékban, elhelyezte az autója csomagtartójában. Ha az ő Marilynje megint nem bírna magával, és veszélyes helyzetbe sodorja a felesége előtt, vagy bárhol rés támadna a pajzson, majd ezt a kamuleletet előveszi, és az asszony orra elé tolja: Tessék. Orvosi titok ugyan, de neked mindent tudnod kell, igaz? Ez a nő haldoklik. Még hogy a szeretőm…

Ha az ördögöt a falra festik, állítólag meg is jelenik, és ezúttal is ez történt. A nő tényleg nem komplett, nincsenek gátlásai, egyik este megjelent a család pasaréti házának kapujában, és becsengetett. Valami fogadáson volt, kissé betintázott, ami általában azért nem tartotta vissza attól, hogy a volán mögé üljön. Fecsó doktorban megállt az ütő, amikor kinézett az ablakon. A felesége éppen a fürdőszobában volt, így – abban reménykedve, hogy a pár perc elég lesz rávenni a nőt a távozásra – kirohant a házuk elé. Az ő Marilynje annál is részegebb volt, mint amit odabentről gyanított, így szinte dulakodássá fajult a kísérlet visszaültetni az autójába. Csak érjen haza épségben, ezt kívánta neki, semmi egyébre nem volt idő ebben a kétségbeejtő helyzetben.

– Tíz perc múlva utánad megyek – fogadkozott a doktor, mire a nő végre elfordította az indítókulcsot. A feleség a csukott ablakon át nézte végig a jelenetet, bár azt nem hallotta, mit beszélt egymással a férje és a nagyon ismerős nő, de a helyzet eléggé egyértelműnek tűnt számára. A férje legújabb szeretője idejött balhézni a házuk elé. Nem tudja, mit akarhatott, talán választásra akarja kényszeríteni Fecsót. Nem sejti, hogy erre nem lesz szükség, mert ha ez tényleg az volt, aminek látszott – mi más is lehetne – úgy a férfi nem kap tőle több esélyt. Akkor viheti, mert ennek a házasságnak vége.

Fecsó doktor nem akart a dolgok elébe vágni, előre kigondolt forgatókönyv szerint hagyta kibontakozni az eseményeket. Tűrte szó nélkül a felesége hangoskodását, hallgatta a fenyegetőzést, amiért immár filmsztár szeretők nyomkodják a házuk kapucsengőjét, és követelte a beismerő vallomást a hűtlenségről, hogy – korábbi ígérete szerint – hívhassa a válóperes ügyvédjét. Fecsó először tőmondatokkal igyekezett leszerelni a dühöngő asszonyt, hogy elkerülje a katasztrófát.

– A páciensem, nem a szeretőm. Nevetséges dolgokat találsz ki. Elvette az eszed a féltékenység.

Amikor aztán a koreográfia szerint elérkezettnek látta az időt megakadályozni a feleségét abban, hogy tényleg telefonáljon az ügyvédjének, előhúzta az aduászt.

– Orvosi titok, nem tehetném meg, de ha megígéred, hogy utána bocsánatot kérsz tőlem, megmutatom neked a nő leleteit.

Azzal kisétált az autóhoz, és bevitte a csomagtartóból a nagy borítékot.

– Áttétes mellrákja van, tessék! Csak segíteni akarok neki, mert bennem bízik.

Mély megbántódottság ült ki az arcára, amiért gyermekei anyja, akivel hátralévő egész életét fogja megosztani, ennyire megbízhatatlannak tartja. Jó, adott rá okot korábban, de már tisztázták, hogy annak egyszer s mindenkorra vége.

A bocsánatkérést ugyan nem, de annyit sikerült elérnie, hogy a felesége végre abbahagyja az ordibálást. Miért éppen egy baleseti sebész kell hogy segítsen egy rákos színésznőnek, ezt próbálta még megtudakolni a férjétől, aztán elcsendesedett, egy áttétes rák tényleg nem tréfa, márpedig az erről szóló leletek ott voltak kiteregetve az asztalon.

Egy dolog azonban szöget ütött az asszony fejébe. Utóbb felidézve a látványt, amikor a férje az asztalra hajította a borítékot, és a papírok szanaszét repültek, és egy kérdés újra meg újra megfogalmazódott a fejében. Miért volt a leletek között egy számla, egy kaposvári diagnosztikai centrumból, ha egyszer az ő férje egy budai klinikán orvos, ahol van MRI? És miért kellett fizetnie a vizsgálatért a színésznőnek, ami tb-re amúgy ingyen járt volna neki? De már nem akart többet kérdezősködni, ingoványos terület ez, és lejáratni sem akarta magát a férje előtt, ha netán tévedne, de itt valami akkor sem stimmelt. A kétségeit mindenképpen el akarta oszlatni.

Napokig tervezgetett, mielőtt elszánta magát az akcióra.

Egy ismert színésznő telefonszámát kideríteni nem nagy kunszt, pláne ha az ember megfelelő társaságban forog.

Felhívta a számot.

Egy férfihang hallózott bele a készülékbe, erre nem volt felkészülve. A színésznő férje volt az, köszönés helyett bemondta a nevét, ismert rendező, a bulvárlapokból az ilyesmit tudja az ember akkor is, ha nem látta egyetlen darabját sem.

– Jól van a felesége? – Hirtelen ennyi szaladt ki az asszony száján, aztán lecsapta a telefont. Ettől azonban nem nyugodott meg, ahhoz tudnia kellett volna a válaszokat a kérdéseire, a férjének viszont már úgysem bírt volna hinni. Úgyhogy másnap ismét telefonált. Ezúttal már maga a célszemély, a színésznő vette fel a kagylót. A hangja olyan ismerős volt, mintha barátnők lennének, amikor kedvesen azt kérdezte:

– Ki beszél?

Az asszony bemutatkozott. Ő Fecsó doktor felesége, és nagyon szégyenkezik amiatt, hogy ilyesmire vetemedett, de valamit mindenképpen tudnia kell, hiszen a családja széthullása a tét. Mindenekelőtt szeretné elmondani, mennyire sajnálja, hogy a színésznő súlyos beteg.

Nem jött válasz a túloldalról, az asszony ezt betudta a helyzet érzékeny voltának. Bár egy kicsit tartott attól is, hogy az indiszkréció is probléma lehet, elvégre honnan tudhat ő egy ilyen bizalmas dologról. Ezért máris mentegetni kezdte a férjét, nehogy a végén neki legyen valami baja abból, hogy kifecseg otthon orvosi titkokat.

– Kérem, ne gondoljon semmi rosszra, csak véletlenül láttam meg a leletét a férjem asztalán, és biztosíthatom, hogy tőlem senki nem fog megtudni semmit a mellrákjáról.

– A mimről? – kérdezte rekedt hangon a nő. – Maga mi a fenéről beszél?

– A mellrákjáról. Kotnyeles módon rendezgettem a férjem asztalát, hiába kérte ezerszer, hogy ne tegyem, így láttam meg a leletét. Kérem, ne haragudjon rám.

– Tulajdonképpen mi a francot akar tőlem? – kérdezte kis szünet után a színésznő. – Miért hívott fel?

– Van egy dolog, ami nem hagy nyugodni – mondta az asszony. – Tudja, voltak már köztünk nagy törések a férjemmel, és szeretnék biztos lenni a dolgomban. Maga is nő, remélem, megért engem. Árulja el: miért pont a férjemhez fordult a betegségével? Milyen kapcsolat van kettejük között? És miért Kaposváron vizsgálták ki, pénzért, amikor ezt Pesten ingyen is megkaphatta volna?

Az izgatottságtól, hogy nyomoz a férje után, nem hallotta, hogy a kapu csukódik. Már csak azt vette észre, hogy a férje leforrázva áll a nappali közepén, és a bénultságtól megmozdulni sem képes.

Ez a fejezet volt Fecsó doktor első házasságának utolsó jelenete. A második házassága másfél évvel később köttetett, és azóta is tart. De nem, nem a színésznővel kötötték össze az életüket, az a történet akkor, ott, véget ért. Egy fiatal ápolónő lett a kiválasztott, aki csak nemrég került a kórház gyerekosztályára, és bár jelesre végezte el a szakközépiskolát, az biztos, hogy soha, de soha nem tűnne fel neki egy orvosi leleten a kaposvári bélyegző.