Arany László

MAGYAR NÉPMESÉINKRŐL.

(Székfoglaló a Kisfaludy-Társaságban.)

ISBN 978-615-6798-25-1

AMTAK Bt, 2024

Mióta e tisztelt társaságban s egyszersmind egész irodalmunkban is utolszor volt tüzetesen szó népmeséinkről, szép gyarapodást vett ezek gyűjteménye.

Henszlmann Imre, midőn a Kisfaludy-társaságnak 1847 julius 31-én tartott ülésében a Magyarországi népmesédről értekezését tartotta — mely, mint általános, összes mesegyűjteményünket magába ölelő czikk irodalmunkban mindeddig egyetlen — csak 14 oly mesére terjeszthette ki vizsgálódását, melyek magyar nyelven jelentek meg. Ezek a Népdalok és mondák két első kötetében jöttek ki, s több gyűjtemény még akkor nem volt.

Ma már 240 mesét mutathatunk föl 18 kötetnyi kis mesekönyvtárunkból. — A gyűjtemények — mellőzve Majláthnak és Gaálnak német kiadásait, melyek utóbb nagy részben megjelentek magyarul is — a következők:

Népdalok és Mondák. A Kisfaludy-társaság meg- bizásából szerkesztő Erdélyi János. 3 kötet. Pest 1846/7/8. (Tartalmaz összesen 34 mesét.)

Gaál György: Magyar népmese gyűjteménye. Kiadják Kazinczy Gábor és Toldy Ferencz. 3 kötet. Pest 1856/7/8. (Összesen 53 mese.)

Erdélyi János: Magyar népmesék. Pest 1855. (Öszszesen 20 mese, melyekből azonban hét Gaáltól volt véve.)

Merényi László: Eredeti népmesék. 2 kötet. Sajó- völgyi népmesék. 2 kötet. Dunamelléki népmesék. 2 kötet. Pest 1862/3. (Összesen 65 mese.)

Arany László: Eredeti népmesék. 1 kötet. Pest 1862. (35 mese.)

Kriza János: Vadrózsák. 1 kötet. Kolozsvár 1863. (20 mese.)

Pap Gyula: Palócz népköltemények. Sárospatak. 1 kötet. 1865. (6 mese.)

Gróf Majláth János: Magyar regék, mondák, népmesék. Fordította Kazinczy Ferencz. Kiadta Kazinczy Gábor. 1 kötet. Pest 1864. (6 mese.)

Jókai Mór: A magyar nép mondái. 1856. (Tartalmaz az adomákon kívül össszesen 8 mesét.)

Van még egy pár kisebb anthologia; fordul elő folyóiratokban vagy gyermeki könyvekben egy-egy mese, s a hol kezemre esik, idézem ezeket is.

Ama gyűjteményeket nem egyenként követve, hanem körülöttök mintegy kört vonva, akarok tehát meséinkről pár vonást vázolni.

Tárgyam megkívánja, hogy a „mese” szónak fogalmát meghatározzam. Nem, mintha azokkal tartanék, kik bármely tárgyú fejtegetésnél első és főkelléknek tartják az egyes szavak fogalmainak körülírását, mert inkább Pascal elvét vallom: dismert kifejezést ne definiálja, hanem azért, mert mese szavunkra nézve még mindig nagy a zavar irodalmunkban. Mint tudjuk, a nép különböző elbeszéléseinek jelölésére három szó van a mi nyelvünkben is, mint a németben: mese, rege, monda; Marchen, Sage, Fabel. De míg a németeknél az egyes szavak határa meglehetősen ki van jelölve: s a Sage alatt némileg történelmi, vagyis helyhez, időhöz, vagy személyhez kötött — a Fabel (fabula) alatt az állatokat szerepeltető elbeszéléseket — Marchen alatt pedig, a minek aztán a Schwank (bohózat) egyik alosztályát teszi, azon költészeti darabokat értik, melyekről épen szólani akarok: addig mi össze-vissza használjuk három szavunkat. Csak néhány példát hozok fel. A rege szóval Kisfaludy S. (Regék a magyar elő- időkbőt) Tompa (Népregék és népmondák) Mednyánszky (Regék, Legendák) Arany (Buda halála — hun rege) a Saget, s viszont Tompa (Virágregéty és Arany (Jóka ördöge — pór rege) a Marchent jelölik. A monda szóval Kazinczy s utána legtöbben a Sage-t, de a Népdalok és mondák a Marchent fejezik ki. A «mese> szó pedig közhasználatban van mind a Márchen, mind a Fabei (például: Fáy meséi; Lafontaine Száz meséje) megjelölésére, sőt ezenkívül valamely dráma vagy regény cselekvényét is mesének nevezzük. Látnivaló tehát, hogy az irodalmi nyelv ki nem segít. De több biztosságot ád a népé. Az általam ismert alföldön, s Ipolyi szerint az általa ismert felvidéken is, a nép, elbeszélései megnevezésére a mese szónál egyebet nem használ. Mesének pedig hívja kizárólag az oly elbeszéléseket, melyeket sem az elbeszélő, sem a hallgató igaznak nem tartanak, melyek sohasem megtörtént dologként, hanem mint költemények, gyönyörködtetésül járnak szájról-szájra. Ha ellenben valamely várhoz, tóhoz s más ilyeshez kötött eseményt beszél el, melyet, mint hagyományt, hivőleg ád tovább, ez neki vagy (történeti), «história», vagy általában csak annyit mond róla, „úgy mondják, azt beszélik”. A mit nem hisz, azt mondja rá „ejh, mese az”, s a mit bár babonás hittel igaznak tart, sohasem mondaná mesének. „Nem mese ez gyermek”, így feddi az apja a Családi kör czimű költeményben a fiút, ki a kalandjait elbeszélő harezfit arra kéri, hogy meséljen még egyet.

A nép ez öntudatlan megkülönböztetése tehát megóv bennünket attól, hogy a mesét a kisértetes mondákkal, babonás történetekkel összezavarjuk. De másfelől arra kell ügyelnünk, hogy a meghatározás olyan legyen, mely a mesét az egyszerű adomától elkülönítse. Ez elkülönítés a tündérmeséknél, s azoknál, melyekben állatok vagy növények mint elbeszélő lények szerepelnek, tisztán megtehető, miután ily természetfeletti dolgok az adomákban nem fordulnak elő. Némileg nehezebb az a pusztán tréfás meséknél, mivel ezeknek tárgya igen közel van az adomáéhoz; azonban itt is ismérvül szolgál egyfelől az, hogy az adoma leginkább csak egy pointot foglal magában, a mese pedig több ily részletet kapcsol össze, másfelől az, hogy az adoma mindig közel van a hihetőséghez, a mese pedig messze túlcsapong azon. Ha például azt beszélik valami jámbor emberről, hogy esteli holdvilágnál a torony keskeny árnyékát ároknak nézte, s neki lódult, átugrotta, — vagy ha a lédecziékről azt mondják, hogy csókafészket akarván szedni, a létrát keresztben vitték az erdő fái közt, s így minden fát ki kellett vágni ok,— vagy ha a rátótiakra azt fogják, hogy templomukat bővíteni akarván, borsón kezdték annak falát kijebb gördíteni : mindez olynemű együgyűség, melynek némi alapja valóban lehet s mindenikben egy-egy baklövés. Ellenben a mese az ily bohóságoknak mindig egész halmazát foglalja egybe, s oly képtelenségeket, melyeknek megtörténte hihetetlen. A sok ily mese közül csak egyet hozok fel Merényi gyűjteményéből. A mese hőse, Jankó, elmegy szolgálni s keres egy gombostűt. Ezt hazamenet szénásszekérbe dugja, melyben az természetesen elvész. Otthon az apja megmondja neki, hogy a gombostűt a kalapjához kellett volna szúrni: ő hát újra elmegy s kapván egy ekevasat, ezt kalapjához tűzi, de nyaka majd kitörik alatta. Ismét felvilágosítják, hogy ezt kötélre kötve a hátán kellett volna hazavinnie. Megint elindul tehát s kap egy borjút, a mit aztán kötélre köt, s hátára vesz, de a borjú megfulad. Újra felvilágosítják, hogy ezt haza kellett volna hajtani, otthon jászolhoz kötni, s szénát tenni elébe. Ismét kap tehát egy leányt, ezt haza hajtja, jászolhoz köti, szénát tesz elébe. Otthon aztán összeházasítják a leánynyal. A lakodalom éjjelén a vőlegény megéhezik, s keresgélvén a kemencze vállán, ott paradicsomalmát talál, megeszi és attól telehány egy fazekat. A felesége mondja neki, hogy menjen, vágja a fazekat a kapufélfához; Jankó úgy érti, hogy vágja az apja hátához, s oda vágja. A menyasszony megrémül, s mondja, hogy: kövesd meg apádat; ő úgy érti, hogy „kövezd meg”, s kővel megdobálja az apját. Ekkor elfutnak hazulról, hogy meg ne büntessék őket. A menyecske oda ád Jankónak egy sült kappant s egy kalácsot, hogy vigye el az útra; mikor pedig kilépnek a házból, mondja neki: „húzd be az ajtót”; $ úgy érti „hozd el az ajtót”; hátára veszi az ajtót. A mint mennek, találnak egy döglött kutyát, melynek fogvicsorításától Jankó úgy megijed, hogy odaadja neki a kappant; azután egy tócsát találnak, s Jankó a kalácsot beleveti, hogy ráléphessen, s ne kelljen sárba lépnie. Végre az erdőbe jutnak, ott egy fára másznak, Jankó még az ajtót is fölviszi; tizenkét zsivány oda telepedik a fa alá pénzt olvasni; Jankó ijedtében leejti az ajtót; ettől a zsiványok megijednek, szétszaladnak, a sok pénz mind a házaspáré marad.

]me mily különbség a csoportosítás, összeillesztés és kerekdedség tekintetében a mese és az adoma közt.

A fentebb kijelölt határvonalak megőrzése tekintetéből tehát a magyar „népmese” szó definiálásánál szükségesnek tartom kifejezni, hogy azok tárgya a természetfelettibe, vagy legalább a megtörténhetőségen túl csapong, s másodszor, hogy az elbeszélő nép maga is mint csupán költeményeket beszéli el.

Alakba önteni ezeket ilyformán lehetne: „Népmese: a nép ajkán forgó, általa is csupán költöttnek tartott, s a közélet viszonyai fölötti tárgyú kerek-egész elbeszélés.”

E meghatározásban azonkívül, hogy ez pusztán magyar, s más nyelvnek egy kifejezésére reá nem illik (a mi azonban szavunk természetében fekszik és szorosabb meghatározás mindig önkényszerű volna), mindenesetre megvan azon

,

a mennyiben egyes eseteknél bajos elhatározni a nép észjárásának ismerete mellett is, vajon az elbeszélteket a nép hiszi-e, vagy nem.

Azonban e bizonytalanság csak ritka esetben fordul elő és semmi esetre sem oly nagy, hogy irányt veszthetnénk miatta. Ím’ eddigi mesegyűjteményeinkben is kijelölhetek néhány oly darabot, melyeken a babonás hiedelem világosan meglátszik, melyeket tehát nem tartok meséknek. Ilyen Merényinél a Patkós Törmendiné czímű (11. köt. 7. szám), mely egy boszorkánynak éjjeli lovaglásáról. Gellérthegyi tánczárói, az embereken végbevitt „megnyomás”-áról szól; ilyen (ugyanott 5. sz.) A lidércz, mely magát e babonás hitet mondja el, miként kell hónalj alatt kikölteni a jérczetojást, hogy lidércz legyen belőle, miként hord ez aztán gazdájának aranyat-ezüstöt, s miként veszíté el ezt végre, vérét kiszíva és lelkét pokolra vive. Ilyen Gaálnál a Kincskeresők (40. sz.), mely a bányászok kincsőrző koboldjaihoz hasonló szellemet szerepeltet. Ilyen Pap Gyulánál halál vőlegény, s ennek a Koszorúban közlött baranyamegyei változata, melyeken a balladai homályos hiedelem köde terül el. Tartalma következő: Egy csatában elesett legényt kedvese, egy emberkoponya főzése által, fölidéz sírjából: az fehér lovon, fehér alakban érte jő s maga mellé ülteti őt; menet kísértetekkel találkoznak; a legény háromszor kérdezi:

„Jaj de szépen süt a hód, az holdvilág. Jaj de szépen masírolnak a hálák (halálok). Félsz-e lelkem Judikám?”

de a leány mindháromszor azt feleli, hogy nem fél; így végre a sírhoz érnek; a legény a sírba fekszik, hívja, erővel vonja a leányt is, de ez — itt mesei fordulat áll be — megmenekszik, s egy földes úrhoz fut, ki őt elveszi. Alapjában, kivéve a boldog befejezést, azonos e gyönyörű rémballada-vázzal Bürger Tenore melyben a hasonlóan lovagló szerelmes pár szintén a halál-szellemekkel találkozik, s a vőlegény háromszor kérdi:

«Graut Liebchen auch ?.. . Dér Mond scheint hell 1 Hurrah I Die Tótén reiten schnelj 1

Graut Liebchen auch vor Tótén?«

s a leány háromszor felel:

«Ach 1 láss sie ruh’n, die Toten.»

Bürger kidolgozásán is világosan meglátszik, hogy az idézett három sor népi eredetű; különben a bevégződés természetesen tragikus és balladailag homályos.

Találtam ugyanennek egy holland változatára is, hol a rejtélyes vőlegény, itt már azonban nem épen halott, csak egy rablóvár ura, hasonlóan visz lován egy leányt és sűrű erdőbe jutva kérdi tőle:

«Der Mond scheint so hell,

Meine Fferdchen laufen so schnell. Süss’ Lieb, reut dich’s auch nicht ?>