A fordítás alapjául szolgáló mű

© Lynda Marron: Last Chance in Paris

© Lynda Marron, 2024

Originally published in the English language in the UK by Eriu, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London.

The moral rights of the Author have been asserted.

Fordította

Vándor Judit

Hungarian translation © Vándor Judit, 2026

© Athenaeum Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-654-5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Mészáros Blanka

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Geszti Anna

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Michaelnek, aki a sötétben fogja a kezemet.

Péntek

„Ha az embernek nagy a baja, nem marad hely más bánatnak.”

Émile Zola

Levegőben

Csak egy idióta utazik könyv nélkül. Csak egy idiótának lehet fontosabb a tiszta bugyi és a kényelmes cipő a Nagy, 10 Kilónál Nem Lehet Több A Poggyász kihívás során, gondolta Claire. És mégis: ő a biztonsági tájékoztatót forgatta oda-vissza. Még szavak sem voltak rajta, csak pálcikaemberkék, akik hatalmas nyugalommal csúsztak le a gépről.

Az ülések közti folyosón az utaskísérő színpadiasan rángatta az oxigénmaszkot, a csatlakozó cső lazán lógott a csípőjén.

– Ha gyermekkel utazik, először a saját maszkját vegye fel – mondta éppen. – Lélegezzen normálisan.

Claire a 6A ablak melletti ülésről figyelte a történéseket, miközben arra gondolt, vajon hány szülő fogadná meg ezt a tanácsot. Ha a repülő zuhanni kezdene, ha megszólalnának a riasztók, és az ember szíve majd’ szétrobbanna, vajon hány szülő nyomná elsőnek a saját arcára a maszkot? És ha előbb magának tenné fel, jobb vagy rosszabb szülő lenne?

– Vészhelyzet esetén hajoljanak előre, és karolják át a térdüket.

Az utaskísérő a régi iskolához tartozott: kényelmes törpesarkú, keményre lakkozott haj, a sminkje garantáltan kibírta volna a tengeri leszállást is. A Kenmare-zöld hajtókáján lévő kitűző szerint Imeldának hívták.

Imelda, gondolta Claire, nem az a nő, aki örömmel fogadná az utasok filozofikus kérdéseit.

– Személyzet, ajtókat bezárni, ellenőrzés.

Claire elfordult. A homlokát a repülő ablakához szorította, kibámult a finom ködbe. Kitartó dübörgés hallatszott. A gyomra liftezett, amikor az Aer Lingus EI822-es Corkból Párizsba tartó járata félelmetes remegéssel felgyorsult, hirtelen elszakadt a földtől, majd felemelkedett a tiszta, kék égbe. Claire összepréselte az ajkát, négy másodpercen át beszívta a levegőt az orrán, visszatartotta a lélegzetét, amíg hétig számolt, majd egy hangos sóhajjal kiengedte. Amennyire meg tudta állapítani, a gyakorlat egyáltalán nem csillapította a remegését. Újból próbálkozott.

Nem azzal volt a gond, hogy Claire nem várta izgatottan a párizsi hétvégét. Sokkal inkább azzal, hogy igazából sehova se akart menni. Hetek óta igyekezett elhessegetni ötödik házassági évfordulójuknak még a gondolatát is. Reménykedett, hátha lesz valami menekülési lehetőség – mondjuk, egy távoli rokon temetése ideális lenne –, de utána gyötörte a bűntudat, hálátlannak érezte magát, és közben tagadhatatlanul nagyon szomorú volt.

* * *

– Megérdemeljük – jelentette ki Ronan előző vasárnap, amikor átadta neki a kinyomtatott jegyeket. – Nem pihentünk – lenézett a cornflakesre, úgy folytatta – nem is tudom, mióta.

Claire nem akarta észrevenni az elbizonytalanodást.

– De hisz ez jövő péntek! Tiszta őrület!

– Claire, szükségünk van rá.

Rettenetesen fáradt volt. Csak erre tudott gondolni, de nem mondhatta ki hangosan, nem mondhatta ki megint. Egyszer elfogy a férfi türelme. Az őszinteség kezdett unalmassá válni.

Beszívta az alsó ajkát, felnézett a plafonra, mintha ezzel az olcsó trükkel visszatarthatná a könnyeit. A férjének valószínűleg igaza van: szükségük van valamire, egy lökésre, ami visszatereli őket a helyes útra. Veszélyes lenne nem megpróbálni.

Bólintott, halványan elmosolyodott, és adott egy puszit a férje arcára.

– Köszönöm.

– Próbáltam Casablancába szerezni jegyet, de reménytelen.

Hála istennek, gondolta Claire. A nászútjukat Marokkóban töltötték.

– Kedves, hogy megpróbáltad – mondta. Nem látszott rajta, mennyire megkönnyebbült.

– Különben is, mindig azt mondtad, szeretnéd szeptemberben látni Párizst.

Claire nevetve engedte ki a beleszorult levegőt.

– Azt hiszem, tavaszt mondtam.

– Tényleg?

– De Párizs szeptemberben is biztosan gyönyörű.

– Egy próbát megér, igaz? – vonta fel a szemöldökét Ronan.

Claire mosolyogva bólintott.

– Ha te mondod…

Claire igyekezett levetkőzni a szorongását, és eltökélte, hogy élvezni fogja a hétvégét. Úgy gondolta, ha szívvel-lélekkel belemegy, akkor lehetséges, hogy meg tudják nyomni az újrakezdés gombot Párizsban. Mindent meg fog tenni, hogy működjön, hogy jól működjön a dolog. Ronan kedvéért.

Másnap, hétfőn megegyezett Sammel, a Városi Könyvtárban dolgozó leglazább kollégájával. A férfi beleegyezett, hogy cserél vele – pas de problemo, édesem –, feltéve, ha megígéri, hogy rengeteget szexel, és hoz neki egy Hermès-sálat. Claire meghívta ebédre, és ígért neki egy hűtőmágnest.

Kedden időpontot foglalt a fodrászhoz, karácsony óta először, és elolvasott egy online cikket 20 crêpe-bolt, amit nem szabad kihagyni Párizsban címmel. Aznap este – spártai módon – csupán salátát vacsoráztak. Claire úgy vélekedett, hogy az élet adok-kapok alapon működik, az előre eltervezett falánkságot némi önmegtartóztatásnak kell megelőznie.

– Túlságosan figyeltél az apácákra az iskolában – jegyezte meg Ronan, miközben három szelet sült szalonnát és három tükörtojást szedett a tányérjára.

– Helyet kell csinálnunk a palacsintának – érvelt Claire.

– Gólyalábú – vágott vissza a férje, és megveregette az asszony combját.

Később Claire felállt a kanapé karfájára, és levette a polcról a régi, Michelin-féle párizsi útikönyvet. Újra elolvasta az egészet, színes papírcsíkokkal bejelölte a Montmartre, a Quays, a Luxemburg-negyed és a D’Orsay múzeum címszavakat.

Szerdán ebédidőben berohant a Marks and Spencerhez. Tíz percig nézelődött a fehérneműosztályon, kiválasztott egy fekete, merevítős, csipke melltartót a hozzáillő bugyival, amit az utolsó pillanatban lecserélt egy rózsaszínes, bőrszínű pamutban gazdag duóra, hiszen az egész napra kényelmes viseletnek ígérkezett. Szerda este sokáig fennmaradt, és Anaïs Nin Henry és June-ját olvasta.

Csütörtökön ebédidőben berohant a Marks and Spencerbe és megvette a fekete, merevítős melltartót a hozzá tartozó bugyival, egy rövid kis hálóinget, valamint egy ötös csomag alsót Ronannek. Munka után egyenesen a fodrászhoz sietett.

– Kicsit élénkítsünk? – kérdezte a tükörképétől a fodrász. – Adjunk egy kis színt hozzá, és ritkítsuk?

– Igen, az remek lesz – felelte Claire, miközben azon gondolkozott, kérhetne-e még néhány csokis kekszet a langyos Nespresso mellé. Rettentően éhes volt.

* * *

Ronan megbökte a könyökét.

– Kérsz kávét?

Claire a közeledő szőke utaskísérőre figyelt, akit szorosan követett Imelda és a tálalókocsi. Használd ki, ismételte magában.

– Őrültség lenne pezsgőt kérni?

Ronan szeme felcsillant.

– Kiváló gondolat, asszonyom. Kezdjük úgy, ahogy folytatni akarjuk. És mit gondolsz, vajon örvendene ez a páros egy Aer Lingus sajtos pirítósnak? – Zsebéből elővette a tárcáját, vidáman rendelt két pirítóst és két üveg minipezsgőt.

– Ünnepelnek? – érdeklődött Imelda, amikor átadta a két papírpoharat.

– Igen – felelte lelkesen Ronan.

– Jaj, nem! – mondta ugyanabban a pillanatban Claire.

Imelda egy teljes másodpercig Claire szemébe nézett, majd szinte észrevehetetlenül biccentett.

– Bárhogyan is, egészségükre – mondta, és eltolta a kocsit.

– Egészségünkre – mondta vidáman Claire. Felemelte a poharát. – Boldog évfordulót!

– Egészségünkre, szerelmem – felelte Ronan.

Megették a szendvicset.

– Már akartam kérdezni – kezdte Claire –, hogyan tudtál szabit kivenni?

– Nem vettem ki. Annyit mondtam, hogy most sietnem kell, hétfőn meg majd beteget jelentek. – Úgy tett, mintha szánná-bánná, de a szemében valódi bűntudat csillant meg. Másképp hogyan mehetne szabadságra egy érettségiztető matektanár, amikor már csak három hét van hátra a suliból?

– Nem mondtad meg?

– Nem.

– A megbízható Mr. MacNamara lóg?

Ronan a szemét forgatta.

– Rock már nem olyan megbízható, mint korábban.

– De nem kellett volna pont ezen a hétvégén elutaznunk, Ro! Csak pár hét, és kezdődik az őszi szünet.

– Figyelj – vette elő a legpimaszabb mosolyát –, a nagyobb jó érdekében utazunk kettesben Párizsba.

– Igazán? – Claire visszamosolygott, cseppnyi hálát érzett, hogy a férje a kedvéért felrúgja a szabályokat. De végső soron csak arról van szó, hogy Ronan meg akarja mutatni, milyen nagy reményekkel vág bele ebbe az utazásba.

Rövid csend ereszkedett közéjük.

– Muszáj megmutatnom, mit vettem a vámmentesben – szólalt meg Claire, mielőtt a csend kellemetlenné vált volna.

– Már nem nevezik vámmentesnek.

– Tényleg? Mindegy, azért nézd meg, milyen édes. – Claire kicsomagolt, és a tenyerére helyezett egy mini sminkes palettát.

– Ennél kisebbet nem találtál? – kérdezte Ronan.

Claire nevetett.

– Nem. De te nem értékeled eléggé. Ezt nézd meg! – Bemutatta, ahogy a kis szerkezet kitol egy apró fiókot, amelyben szemhéjpúder, és egy még apróbb fiókot, amelyben egy másfél centis szemceruza kapott helyet. – Irtó drága volt.

– Kiraboltak.

– Bizony, de imádom! Átment a kis táncvizsgán.

– A micsodán?

– Mielőtt megveszek valamit, megkérdezem magamtól, hogy táncol-e tőle egy picit a gyomrom. Neked is vettem valamit. – Az ülés alól kihúzott egy üveget. Csábító illata volt. – Rajta, próbáld ki!

Ronan kinyitotta az üveget, és egy kicsit a nyakára spriccelt. Claire felé hajolt, mintegy a jóváhagyásáért.

– Mmm – önkéntelen válasz volt. Claire a férjére mosolygott.

– Átment a kis táncvizsgán?

– Aha – vigyorgott. – Sikeresen. – Ronan az ujjhegyével maga felé fordította Claire arcát, és félresöpört egy hajtincset.

Claire érezte a forró izgalmat. De olvasta valahol, hogy nem szabad összekeverni az aggodalmat az izgalommal. Egy pillanatra Ronan szemébe nézett. A férje tekintete valamiféle megerősítésért könyörgött. Szerette volna megnyugtatni, hogy igyekszik, amennyire tőle telik, de a hang a fejében figyelmeztette, hogy nem szabad hiábavaló reményeket keltenie. Elhúzódott, és összeszedte a szemetet a tálcájáról.

Ronan egy hajtásra legurította a maradék pezsgőt, és összegyűrte a poharat. Elhelyezkedett az ülésén, és görgetni kezdte a telefonját.

Claire jobb kezét a férfi bal kezébe tette, érezte, ahogy a férje ujjai az övéi köré fonódnak. Egyszer majd – tudta, hogy így lesz – a férfi megunja, elege lesz. Nem próbálkozik tovább. Megint összeszorította az ajkát, lélegzett, bent tartotta a levegőt egy, két, három másodpercig, majd kiengedte.

A repülőgép alatt eltűnt Anglia déli partja, átrepültek a nyüzsgő La Manche-csatorna felett, és elérték Franciaországot. Kevesebb mező, gondolta Claire, és több erdő. Kis falvak különös, ég felé törő tornyokkal. Hosszú, egyenes utak szelték ketté a vidéket. Az autók a rossz oldalon közlekedtek. Egy vonat.

Emlékezett erre az izgalomra, az idegenség, a másság izgalmára egyetlen korábbi franciaországi útjáról. Tizenkilenc évesen nyári au pairként érkezett a Charles de Gaulle repülőtértől északra lévő egyik kis faluba. A hétköznapjai azzal teltek, hogy egy kétéves kisfiúval takaróvárakat épített, ebédre egy fazék zöldbabot főzött, és vacsora előtt megágyazott – mindezt egy kislánnyal a csípőjén. A gyerekek nem sokat tettek azért, hogy jobban beszéljen franciául, de ő szerette őket. És imádta a város felfedezésével töltött szombatokat. A papa azon viccelődött, hogy pont úgy néz ki, mint egy turista, amikor rövidnadrágban és futócipőben, a nyakában lógó fényképezőgéppel indult el, de a mama csak kacsintott a háta mögött, és Claire amúgy is fütyült rá. Bah, c’est pas grave{1} motyogta magában, miközben az állomásra rohant, hogy elérje a RER-t. Elhatározta, hogy mindent megnéz, a Les Halles-tól a Louvre-ig gyalogolt. Kipipálta a Mona Lisát, amely alig látszott a japán turisták vállai mögött. Megmászta az Eiffel-tornyot, egyedül. Parfümöt vásárolt a Galeries Lafayette-ben, és gratulált magának, hogy milyen független. Ha magányos is volt, nem számított. Akkor azt hitte, hogy még csak most kezdődik az élet, hogy majd egy szeretővel tér vissza, hogy a java még csak ezután következik.

Ez tizenöt évvel ezelőtt volt. Biztosan van egy fordulópont az életben, gondolta, amikor az ember kezdi azt hinni, hogy a legjobb már eljött és el is ment.

* * *

A repülőgép motorhangja megváltozott, ahogy jobbra, Párizs felé vette az irányt.

Claire a bal füléhez emelte a kezét.

– Jól vagy? – kérdezte Ronan, és egy csomag Polo mentolos cukorkát nyújtott felé.

– Remekül. – A nő elvett egy pasztillát. – Köszi.

– Nagyon elgondolkodtál.

– Egyáltalán nem, csak a medencefenék-gyakorlatokat végeztem.

Ronan kinyitotta a száját, hogy mondjon valamit, aztán be is csukta. Csönd állt be, szemlátomást a válaszon gondolkodott.

– Mindjárt ott vagyunk – mondta, és megszorította a felesége kezét.

– Igen.

{1} Nos, nem számít.