részlet

Scolar

© Szántó T. Gábor, 2022
© Scolar Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Scolar Kiadó, 2022
1016 Budapest, Piroska utca 13.
+ 36 1 466 7648
scolar@scolar.hu
www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor
Felelős szerkesztő: Illés Andrea
Borítóterv: Rajka Mária
Korrektor: Balogh Gabriella

ISBN 978 963 509 650 3

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Köszönöm

Előszó helyett: Miért kell nekünk Philip Roth?

Philip Roth válasza egy el nem küldött levélre

I.

Zsidókról írni

Kettős kisebbségben

Három tézis a British Libraryben

II.

Törvénytelen behatoló vagy törvényen kívüli őr?

Nem öl, nem ölel

„Anyanyelvem idegen nyelv”

A zsidó Salinger

A semmiből

Az elsüllyedt hagyomány

A föld alól

III.

Ki beszél és kihez beszél?

A Radnóti-centenárium margójára

„Kívülről volt kozák. De belehalt”

Sziszüphoszt boldognak kell elképzelnünk

IV.

Két olasz interjú Szántó T. Gáborral

Minden ember kisebbségi, amíg gyerek

Saját világot mutat, saját világot teremt

Köszönöm

…a Van-e modern zsidó irodalom? és a Trauma és utóhatás című szemináriumsorozataim hallgatóinak éveken át tartó érdeklődésüket a JCC Budapest – Bálint Házban. Köszönöm a The Pincus Fund for Jewish Educationnek oktatói és a Tom Lantos Intézetnek kutatói munkámhoz nyújtott támogatását, az ELTE Összehasonlító Irodalom- és Kultúratudományi Tanszékének, hogy vendégelőadóként taníthattam tárgyamat, a Közép-európai Egyetem (CEU) Zsidó tanulmányok programjának, hogy előadást tarthattam náluk, a Beszélő, az Ex Symposion, az Élet és Irodalom, a Hévíz, a Jelenkor és a Tiszatáj folyóiratoknak, hogy helyet adtak az esszék és tanulmányok első közlésének.

Igyekeztem a tőlem telhető gondossággal hivatkozni forrásaimat és megadni a szakirodalmat, amiből merítettem, de író vagyok, s legfeljebb figyelmes olvasó, ezért nem törekedtem egységes tudományos jegyzetapparátust létrehozni.

Ez a könyv talán nem jöhetett volna létre, ha olvasmányaim mellett nem beszélgetek az évek során, mások mellett Uri Asaffal, Csáki Mártonnal, Komoróczy Gézával, Kovács Andrással, Sanders Ivánnal, Schweitzer Gáborral, Török Petrával és Turán Tamással, s ha nem találkozom a kisvárdai születésű, Auschwitzba deportált, majd felszabadulása és emigrációja után az Egyesült Államokból évtizedekkel később Magyarországra visszatérő, Andrew Moshe Moskovitscsal, aki ókori és modern zsidó szövegeket érintő műelemzéseink során erősítette meggyőződésemet kutatási tárgyam relevanciájában.

Előszó helyett:
Miért kell nekünk Philip Roth?

A 2018-ban, 85 évesen elhunyt Philip Roth a 20. századi amerikai, ezen belül is az amerikai zsidó irodalom kiemelkedő szerzője volt, aki – mint a New York Times fogalmazott búcsúztatójában – „felfedezte a vágyat, a zsidó életet és Amerikát”.

Az alábbi esszé 1994-ben – jelen kötet többi írását jó két évtizeddel megelőzve – a Szombat Philip Roth életművét elemző, tematikus száma alkalmából íródott. Későbbi könyveiben, az amerikai trilógiában és az időskori kisregényekben Roth integrálta mindazt, amit addig eltérő hangsúlyokkal, különböző műveiben tematizált: mit jelent amerikainak, zsidónak, férfinak, értelmiséginek, mások gyermekének, modern embernek és egyáltalán, ösztöneivel viaskodó civilizált embernek lenni. Utolsó húsz évében talán kevesebbet küzdött zsidóságával, a sokszor megénekelt erotika, a család, az amerikai társadalom, idővel az öregedés és a halandóság váltak regényei központi motívumaivá.

Roth halála előtt néhány évvel bejelentette: abbahagyja az írást. Az utóbbi évtized egyik kisregényében, a Szellem elben reflektált is az öregedő író gondjaira, aki már nem tudja kordában tartani a nagyobb terjedelmű művekhez szükséges anyagát. Harminckét könyv után, nyugodt lélekkel tehette le a tollat. Élete utolsó éveiben, monumentális biográfiáján dolgozó életrajzírója, Blake Bailey munkáját segítette. Philip Roth hatalmas életművet alkotott, provokatív szellemének és szókimondásának sokat köszönhet a kortárs amerikai irodalom, a zsidó gondolkodás, és mi magunk is, távol Amerikától.

Közel harmincéves, itt-ott javított szöveget olvashatnak az alábbiakban. Kócos, lázas, hazai viszonyainkra ifjonti hevülettel utaló írást, mely abban a reményben keletkezett – alte schöne Zeit –, hogy Roth szellemisége termékenyítően hathat nálunk is, és ki tudunk lépni a múlt árnyékából. Mert Roth olyan volt a közép-európai zsidó tollforgatóknak, mint az amerikai nagybácsik általában. Átviharzott életünkön, rettegő rokonok aggodalma ellenére ablakot nyitott a rég nem szellőztetett lakásban, s a huzat, a félelmek ellenére, csak a port vitte ki és az áporodott szagot.

Roth elment, az ablak nyitva, szabadabban lélegezhetünk.

*

Hücpe, azesz, apikajresz.1 Saját fészkébe piszkító, öngyűlölő áruló. Agyonnyugtatózott beteg elme. Bajkeverő botrányhős, erotomán provokátor, anticionista istentagadó.

Kimeríthetetlen a tárháza a különféle kritikus megjegyzéseknek, súlyos vádaknak, melyek közös sajátja volt, hogy nem Philip Roth műveihez közeledtek, nem azokat elemezték és értékelték, hanem számos, azokon kívüli, azokon túli szempontot kértek rajta számon, vagy róttak fel neki. Még csak nem is azt mondták tárgyáról: ilyen nincs. A kérdés így szólt: miért kell erről beszélni?

Egyszerűen azt nem vette tudomásul a hatvanas-hetvenes évek amerikai zsidó közege, hogy az író világszemléletében nem biztosít privilegizált helyet származási csoportjának: ugyanolyan szarkasztikus távolságtartással, iróniával és kíméletlen precizitással ír hibáikról, elfogultságaikról, túlzásaikról, mintha bármi egyébről írna. S mindezt nem mellékesen teszi, mint mondjuk Isaac Bashevis Singer, akinél ha megjelenik is a gettómentalitás, csak háttér, s egy-egy karikírozott személyiségjegy csupán mellékes adalék. Singer persze még tapasztalt önnön közegében létező zsidó társadalmat és kultúrát, Rothnak saját miliőjében már csak a romok jutnak, a kiüresedett formák, melyek hamisnak hatnak, s így tragikum híján iróniára késztetnek. Immár semmi sem azonos önmagával: hogy maradhatna épp az író azonos? Rothnál a kompozíció fő témája a zsidó psziché, s mert az ábrázolás olykor dokumentarisztikusan jelen idejű, bizony sokkolhatta közegét a róla – az amerikai zsidóság ábrázatáról – készült gyorsfénykép. A fiatalkori irónia kegyetlen, nem ad felmentést. Megformálja a szereplőket, és nem sok kétséget hagy, mit gondol róluk. Csakis főhősei karakterét méri ki patikamérlegen, csakis rájuk vigyáz, hogy ne tegye őket egyből vagy végzetesen ellenszenvessé, ha érdesek, ha kimértek, ha közönségesek is, lélektanilag vagy dramaturgiailag indokoltan azok, esetleg elnézhetőbb minden hiányosságuk. A környezetet már hősei szemszögéből láttatja, minden elnézés nélkül.

Roth kalandregényeket ír. A zsidó psziché szórakoztató, elkeserítő kalandjait, mindezt lendületesen körítve cselekményes elbeszéléssel. A zsidó történelmi tudat trezorjaiban évszázadok óta lapuló érzékenységeket, a diaszpóra okozta kettőslét nehézségeit, a teljesítménykényszerrel kompenzált kisebbségi érzést, a feltörekvést, az üldöztetésből fakadó, nemzedékek láncán továbbkódolódó szorongást, a hűvös külvilágtól a család felé forduló életvitelt, s a többi, jellegzetesen etnokulturális azonosító jegyet mutatja fel – fonákjáról. Ami érték és kapaszkodó a szülőknek, alkalmasint béklyó a gyermeknek. Megszüntetve a kettős beszéd torzító hatását, felrúgva a hallgatólagos közösségi konszenzust, a nyilvánosság elé tárja azt, amiről a zsidók beszélnek, vagy nemigen beszélnek, olykor még belső nyilvánosságuk előtt sem. Sőt éppen az elhallgatást és a kibeszélés miatti felháborodást írja meg. Nem kiszivárogtat, nem egyszerűen félretolja a tabut.

Magát a tabut teszi témává, és ezzel meg is semmisíti tabujellegét.

*

Mert Roth előtt nincs tabu. Vagy legalábbis nem kapjuk rajta, mi az, amiről nem beszél, s amiről nem beszélteti figuráit. És mert írásai mélyen a zsidó kispolgári közegben gyökereznek, ezek tilalomfáit döntögeti.

Egy zsidó család nála nem otthonosan meleg, hanem túlfűtött, fojtogató légkört áraszt. Nem felkészít az életre, hanem elrekeszt attól. Nem kondicionál az önállóságra és a felelősségre, hanem neurotizál, és életképtelenné tesz.

Egy zsidó családfő hűtlenségében is lehet tragikus hős, megcsalt asszonya jogos sérelme ellenére is lehet utálatos hárpia. Drámai történetük mögött rég kihűlt hamu a családi tűzhelyen, afölött próbálják megmenteni a széteséstől, ami már rég szétesett.

Egy zsidó fiatalember a második világháború végén nem Amerika és a szövetséges csapatok hőse, sőt nemhogy nem kíván az lenni, hanem állandó sunnyogó, aki különféle ravasz húzásaival akarna kimaradni a harcok végjátékából.

Egy kisvárosi zsidó család első generációs értelmiségi sarja, aki New York város Emberi Esélyek Bizottsága tanácsosa, ahelyett, hogy szülővárosa hitközségi újságja címlapján mosolyogna barmicvóra készülő fia mellett, mániákusan kajtatja-falja a többségi társadalom nőit, akik elszánt felszabadító háborút folytatnak érte, vele együtt, gyermekkorában belegyökerezett töméntelen gátlása maradéka ellen.

Egy zsidó vezető Rothnál korántsem kétségbevonhatatlan autoritás, nem kikezdhetetlen erkölcsi mérce. Lehet éppen szűk látókörű képmutató, pitiáner akarnok, üldözési mániájába tébolyult nacionalista. Egy rabbi nála nem a közösség szellemi útmutatója, hanem „dagadt, dagályos, kapzsi szélhámos, akinek nevetséges felsőbbrendűségi komplexusa van…”2

Izrael Roth alakjai számára – kevés kivételtől eltekintve – nem hazát, hanem a kihívást jelenti, mely felbolygatja diaszpórabeli életüket, s a palesztinprobléma borzolja baloldali-liberális, emberjogi eszméken iskolázott zsidó önképüket. Kiragadott példák ezek, és tovább sorolva még jobban lehetne sarkítani Roth konfliktushordozó szituációit, szereplőit. Kezdetben Roth tabusértése, polgárpukkasztása legfeljebb eseti eszköz, írói érdeklődésének egyik fókusza, a kivívott kritikák és ledorongolások nyomán azonban tudatosult szerep, célzatos irányregények forrása, melyekből 1959-es első és 1993-as huszadik kötete között egy életmű épült.

*

Ama bizonyos első novelláskötete (Isten veled, Columbus) után, mely kritikusai szerint F. Scott Fitzgerald stiláris hatását mutatta, Roth két regényt írt, melyeket később maga is részben Flaubert iránti vonzalma eredményeként jelölt meg. Következett A Portnoy-kór. Botrány és siker, nemzetközi ismertség.

Két kudarcos kísérletet tesz, hogy megszabaduljon a témától, két szatírát ír – egyet Nixonról és egyet a baseball világáról –, ahol a stílus tárgyát vesztve túlpörög. Aztán végleg hazatalál. Haza, abba a newarki közegbe, illetve onnan elrugaszkodó alteregó főszereplője figurájába, aki azóta kíséri és kísérti, mert vele azonosítják.

Minden, amit ír, botrányos könyvére utal vissza. Későbbi író főhősének, Zuckermannak egy botránykönyv, a Carnovsky (ominózus saját regényének ikerpárja) hozza meg a sikert, és Roth rájátszik arra az olvasói szokásra, amely a fikcióban életrajzi azonosságokat kutat.

*

„A könyökömön jön ki a szenvedő zsidók legendáriuma! Kedves népem, tehetsz nekem egy szívességet: az ötezer éves szenvedéseddel kitörölheted a szenvedő seggedet! Ha nem tudnád, ember is vagyok!”

„Vagy még mindig az a véleménye – miként Carnovskyja mondja –, hogy a zsidók kitörölhetik a seggüket az ötezer éves szenvedésükkel? (Jó, jó tudom, hogy a regényhős meg az író nem ugyanaz; de azt is tudom, nem akkora a különbség, mint ahogy mi, felnőttek, sajnos bebeszéljük a diákjainknak.)”

„Előkapta a Carnovsky egyik példányát. Valóban azt ajánlaná ezeken a lapokon, hogy a zsidók az ötezer éves szenvedésükkel, idézőjel nyitva, idézőjel zárva? Hogy egy ilyen kegyetlenséget csak úgy odavetne a válla fölött? Belelapozott a könyvbe, hogy megtalálja Appel utálkozásának forrását, s végül rátalált, körülbelül a harmadánál: annak a hétoldalas, félig-meddig hisztérikus kirohanásnak az utolsó előtti sorában, amelyet Carnovsky a kisebbségi helyzete rögeszméjéhez ragaszkodó család ellen intézett […] Szóval: Appel nem dől be a felnőttek diákámító dajkameséinek, ő bizony az íróval azonosítja a bezártság ellen lázongó tizennégy éves fiút.”

Három idézet: az első A Portnoy-kórból (73. o.), Alexander Portnoy kamaszkori kifakadásából. A második az Anatómialeckéből (82. o.), a Zuckerman-trilógia harmadik kötetéből, egy mellékszereplő leveléből, melyet a főhős-íróról, Nathan Zuckermanról ír, s a harmadik ugyaninnen (82-83. o.), Nathan Zuckerman monológjából. Ízelítő a Roth-életmű összefüggésrendszeréből.

*

Roth nyelve a köznapi, beszélt nyelv, esetenként a túlhabzó, beszédkényszeres, a diaszpórabeli identitás- és létbizonytalanságot jelző verbalitás. Prózájába bele-belesző héber, jiddis kifejezéseket, de ez egy szekuláris, jórészt asszimilálódott, konzervatív zsidó közeg nyelvemléke csak. A realizmus peremvidékén mozgatja, beszélteti szereplőit, egyes szám első vagy harmadik személyben írja meg főhőseit, akik egy-két eset kivételével mindig férfiak. Roth egy interjúban elutasító iróniával beszélt a posztmodernről, de kritikusai minden bizonnyal utalnának rá, hogy az életműben elszabadult szövegek sorsokat irányítanak, könyvek történetét olvashatjuk, szereplők lépnek ki könyveiből, vagy lépnek át más művekbe, hogy visszabeszéljenek szerzőjüknek, esetenként tiltakozzanak sorsuk miatt, s olykor nem tudjuk, ki a létező, ki a kitalált személy, ki is ír kit, mi a való, és mi a fikció. Létező személyek (írótársak, nők) tűnnek fel a könyvekben, gyakran a kitalált személyek is azonosíthatók. Ahogy Roth ajánlja A tények című könyvét: „…micsoda történetekké változtatják az emberek az életet, micsoda életekké a történeteket.” Élettények irodalmiasodnak, a mű ellenben önálló életre kel, sorsformáló erővé lesz. Így mosódik el a határ élet és irodalom között.

A huszadik könyv (A Shylock-hadművelet) az író személyének megháromszorozása, hisz saját magát írja, immár név szerint, és alteregója is feltűnik a színen, aki visszaélve nevével, előadásokat tart a diaszpórizmusról, az Izraelből Európába való visszatérés szükségességéről. Nem tudjuk meg, hogy elbeszélő főhőse pszichiátriai problémája-e a képzelgés, netán az erre kapott gyógyszer mellékhatása, ahogy azt sem, életkrónikát vagy víziót olvasunk, a szerzőt mindenesetre beszippantja a mű. Mert olvasói minduntalan álarcait látják, s mögöttük őt, ő impozáns bosszút állt, hogy még inkább összezavarja őket. Vagy nem csupán írói játékkal, hanem az önteremtés fájdalmas processzusával állunk szemben, mert mint A Portnoy-kórból sejthetjük, egy, a valóságban létre nem jöhetett autonóm személyiség kísérli meg újra és újra létrehozni gyermekkorában elnyomott, lehasított személyiségdarabkákból az ént, ha kell megduplázva vagy megtriplázva önmagát.

*

Az először 1967-ben megjelent A Portnoy-kór utolsó fejezete, az emblematikus című Száműzetésben lapjain, a hormontúltermelési válságban szenvedő és bizonyos allúziókra okot adó harminchárom éves főhős Izraelbe utazik, s ott potenciája csődöt mond: ő az a zsidó, akinek „Izrael Államban nem állt fel!”.3

Figyelemre méltó ennek tükrében a majd húsz évvel későbbi Ellenélet egyik szálának alapproblémája: a főhős-író (Zuckerman) testvérének egy szívbetegség-kezelése következtében jelentkező impotenciája, ami elől az illető Izraelbe, egészen pontosan egy nyugati parti/ciszjordániai vallásos kibucba menekül, a Meir Kahanéra emlékeztető szélsőjobboldali telepes vezér zászlaja alá.

Izrael és szexuális zavarok, sikszék és orgazmusok, majd pedig fordítva? Izrael volna épp a gyógyszer? A kör ily módon bezárul.

Milyen mélyen rejlő vágyak, komplexusok, menekülési kényszerek hajtják a regényhősöket Amerika és Anglia protestáns lányaihoz? Csak általuk tudnának (remélnének) férfivá válni, szexuális vagy írói élményt gyűjteni, és minél távolabb kerülni a jiddise máme, a zsidó család ölelő – egyben fojtogató – karjaitól? Az író végül asszimilációpárti zsidó partnerrel kötött házasságában nyugszik bele egész életét betöltő témájába: zsidóságába – azonosságának és idegenségének jelképébe. Könyveiben csupán angol színésznőként definiálja később elvált feleségéről mintázott hősnőit, hangsúlyozva talán annak európaiságában megragadható másságát és saját, Nagy-Britanniában megtapasztalt kívülállását, illetve az ottani antiszemitizmust. Vagy talán a nő mint olyan lenne idegen mindvégig életében, ezért az idegen nők iránti kívánkozás, mert esetükben kisebb a csalódás, mint azokkal szemben, akik a teljes azonosság és a beteljesülés ígéretét, majd fiaskóját hordozzák?

Nemi szerv mint öröm- és kudarcforrás, s mint legfőbb azonosság- és idegenségjelkép. A személyes, a törzsi és az univerzális szimbóluma. A metafora prizmáján minden szimplifikáló értelmezési kísérlet megtörik. Álljon itt a vallomás néhány mondata az Ellenélet utolsó oldaláról, kommentár nélkül, egymagában:

„A körülmetélés megrázkódtatás, szentigaz […] az aktus talán éppen ettől a zsidóság leglényege és valóságosságának lenyomata. A körülmetélés a lehető legvilágosabbá teszi, hogy a gyerek itt van, nem pedig ott, hogy idekinn van, nem pedig odabenn – és hogy az enyém, nem pedig az övék. Nincs mese: az én történelmemen és énrajtam keresztül lép be a történelembe. A körülmetélés mindaz, ami a pásztorjáték nem, és az én felfogásom szerint azt nyomatékosítja, amiről a világ szól, márpedig az nem a viszályoktól mentes egység… A körülmetélés azt erősíti meg, hogy létezik »mi«, és ez a »mi« nem pusztán a gyerek meg én… A körülmetélés meggyőzően cáfolja azt az anyaméhbeli gyönyörű álmot, hogy létezik történelem előtti, ártatlan élet, cáfolja a »természetes« életről szóló csábos idillt, melyet nem zavar semmilyen emberi rítus. Megszületni annyi, mint mindezt elveszíteni. Az emberi értékeket képviselő súlyos kéz mindjárt a kezdet kezdetén lecsap rád, és nemi szervedre ráteszi saját jelét. S minthogy az ember, amikor megszemélyesíti különféle énjeit, egyúttal megfogalmazza saját jelentéseit, én ennek a rítusnak ezt a jelentést tulajdonítom […] Zsidó a nem-zsidók között és nem-zsidó a zsidók között […] igazi hontalan zsidó.”

*

A készen kapott magatartásklisék elutasítása, akár az egész elvesztése árán is, ez a kezdet. Lázadó ifjúság, elrugaszkodás a zsidóságtól. Majd évtizeddel később, megbizonyosodván, hogy nem tud szabadulni az élményanyagtól, már nem is próbálkozik. Inkább számot vet vele, egyre mélyebbre ás benne, tágítani próbálja mozgásterét, és a lét alapkérdéseit feszegeti. A zsidóság mint etnikai-vallási-kisebbségi tudat szűk a számára, ám mint a világba vetett ember azonosságának és idegenségének a kifejeződése, egyszerre partikuláris és univerzális emberi tapasztalat, testhez álló hagyomány.

Ami bizonyos: Philip Roth szabadságharcot folytat az amerikai zsidóság, tágabb értelemben az egész diaszpóra lelkiismeret-furdalása ellen, hogy nincs ott Izraelben, inkább marad a szétszóratásban, s amiatt, hogy nem osztozik a diaszpóra-mentalitásában, hanem magánzó, aki feloldhatatlan dilemmáiról is szabadon beszél. És a körülményekhez képest (lásd: emberi sors), jól érzi magát a szétszóratásban és intellektuális magányában. Mert nem érzi annak: lubickol benne. Sőt otthon érzi magát, és egyenrangúan zsidónak az izraeliekkel. Mi több, úgy véli, hogy az ő folytonossága, a diaszpóra immár az erősebb tradíció. Nincs lelkiismeret-furdalása, legfeljebb amiatt, hogy nincs lelkiismeret-furdalása.

*

S akkor még az általános civilizációs ártalmakról nem is beszéltünk. „Doktor úr… ADJUK VISSZA A ZSIDÓNAK AZ ÖSZTÖN-ÉNT!” – kiált fel Portnoy-Roth analízisregénye egy pontján (117. o.), a szoros emberfogású család túlbiztosító, szorongás- és bűntudatkeltő nevelése ellen tiltakozva, mintha Istenhez fohászkodna, s persze hiába.

Ösztön és mentális hagyomány kötelékénél szorosabbat aligha lehet az ember életében megnevezni. A korán civilizált és a diaszpórában zárkózottá vált zsidók a szekularizáció és az asszimiláció során a vallási normák alól részben felszabadultak, más tekintetben azonban páncélt öltöttek magukra, esetenként képmutatásra kényszerültek. Roth A Portnoy-kórban és összes többi regényében e tabukkal viaskodik, és hány nekik fittyet – írásban legalábbis gátlástalanul. A szabad szólás, az írás persze egyfajta szelep, civilizált életünk ellensúlya. Ám miközben végtelenül ironikus a családjával és a zsidókkal általában, pályája közepétől kezdve nemcsak képessé válik arra, hogy elfogadja önmagát, családját és zsidóságát, nemcsak érzelmessé válik, hanem kulturális ikonná is lesz, az amerikai irodalmi köztudat egyik formálójává és – láss csodát – egy új nemzedék zsidó identitásának fogódzójává.

Roth életműve második felében, unter uns gesagt, vezekel. Vajon miért érzi szükségét, hogy anyja halálát egy megrázó és lírai, ám az Anatómialecke (1983) többi részétől hangvételében olyannyira elütő fejezetben örökítse meg? Ugyan miért ajánlja az Ellenéletet (1986) nyolcvanöt éves apjának, A tényeket (1988) bátyjának, az Apai örökséget (1991) – mely apja fájdalmas-szép mementója – családjának: „az élőknek és a holtaknak”? Mi lehet a gesztus mögött? Hogy hiába ajánlotta első kötetét apjának és anyjának, ha az utána következők sorra a családot karikírozzák, benne az Apát és az Anyát? Hiába írta volna meg a „tényregényekben”, hogy szülei mindig is nagyra tartották, amit írt, és nem zavartatták magukat a fiukat ért vádak miatt, ennek ellenére szükségét érezte a kompenzáló műveknek? Úgy érzi talán, hogy túlságosan messze ment, vagy ez a korral járó szentimentalizmus? Netán annak terhe nyomasztja, hogy hiába tette túl magát gátlásain – mely minden családját témaként kezelő írót béklyóz –, tudniillik, hogy addig nem igazán szabad, amíg szülei élnek, most másként kell bűnhődnie, mert visszamenőleg érez felelősséget, de már nincs kitől bocsánatot kérnie? Vagy ez maga az emberi sors: az ifjúkori vétkekért felnőttként vezekelni?

*

Utóirat.

Bármiféle hasonlóság a fent megfogalmazottak és a posztholokauszt magyar zsidó valóság között kizárólag a véletlen műve.

Szabad-e erről vagy arról írni; miért kell a negatívumot hangsúlyozni, amikor annyi szép és jó van; mi lesz, ha megtudja a külvilág; elegen vannak, akik támadnak bennünket, ugyan miért kell nekik további témát vagy érveket adni? – ezek a kérdések még csak véletlenül sem a mi zsidó társadalmunk kérdései.

Nálunk minden rendben van.

Hogy mit? Nem hallom pontosan. Önök azt kérdik, tényleg minden rendben van-e a közép-európai, ezen belül a magyar zsidó léttel és pszichével? Vagy ráismernek Roth történeteiben és figuráiban helyi jelenségekre és jellemvonásokra? Netán úgy látják, nem csupán az antiszemitizmustól kell tartani, sőt ez normális körülmények között kevésbé veszélyes ránk, mint az önreflexió, az önkritika, az önirónia, a higgadt önvizsgálat (jövőkép, miegymás), a reális önkép hiánya? Sőt azt mondják, hogy a holokauszt tragikus emlékének ápolása és Izrael szeretete önmagában kevés ahhoz, hogy a honi romokon újra zsidó élet sarjadjon? Valóban vannak hangok, melyek azt súgják, hogy ez nem is túl távoli asszociáció?

Nos, akkor ők mondják el azoknak, akik nem értik, miért is kell nekünk Philip Roth.

Jegyzetek

1 szemtelen, arcátlan, istentagadó (jiddis)

2 A Portnoy-kór, 70. o. A magyarul megjelent műveket az Európa Könyvkiadó első kiadásaiból, az Ellenélet részletének fordítását a Szombat 1994. júniusi számából Nemes Anna, illetve A tények című könyvet Szűr-Szabó Katalin fordítása alapján idézem. Az 1994 óta itthon megjelent kötetek címét is magyarul adom meg.

3 242. o., Roth kiemelése.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta.
Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a facebook.com/scolarklub oldalon!

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Fira Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0