FORDÍTOTTA
Hajós Katalin

A fordítás Patricia Gucci: In the name of Gucci: a memoir

(New York, Crown Archetype, 2016) alapján készült

This translation published by arrangement with Crown Archetype, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Szerkesztette: Ambrus Éva

A borítót és a könyvet tervezte, tördelte: Gyergyák Bence

Copyright © 2016 by Patricia Gucci

Hungarian translation © Hajós Katalin, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-430-5

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Édesanyámnak

A könyvben említett eseményeket a saját magam által látottak és átéltek szerint, illetve a szüleim és mások elbeszélései alapján mutatom be. Lehetőség szerint igyekeztem utánajárni hitelességüknek, de előfordulhat, hogy nem minden úgy történt, ahogy erre mások emlékeznek. Néhány esetben nem valós neveket használok, az érintettek védelme érdekében, illetve hogy nehogy megbántsak valakit. Az esetleges hibákért egyedül én vagyok felelős.

PROLÓGUS

Huszonhat évesen, gyásztól sújtva és terhesen, alig egy hónappal második gyermekem születése előtt ott álltam, és néztem, ahogy a koporsót Róma egyik templomába szállítják. Édesapám temetése volt az első, amelyen részt vettem, és a gondolattól, hogy nélkülözhetetlen eleven jelenléte egy faládába zárva fekszik, maradék nyugalmam is elhagyott.

A templom padjába kapaszkodva rápillantottam édesanyámra, Brunára, aki mozdulatlanul ült mellettem, nagy, barna szemét hatalmas napszemüveg takarta. Teljesen elmerült a gyászban, ereje nem maradt, hogy számomra vigaszt nyújtson. Árvának éreztem magam – immár nem először.

Az igazság az, hogy anya és apa már jóval az én színre lépésem előtt is a saját külön világukban éltek. Az 1950-es években szárba szökő tiltott románcuk legelejétől fogva hihetetlenül mély kötelék fonódott kettejük között. Amolyan szerelemgyerek voltam, akinek, a botrány elkerülése érdekében, apám kívánságára egy másik országban kellett megszületnie.

Aldo Gucci, a híres divatbirodalom mögött álló kreatív elme olyan ember volt, akivel nem ajánlatos vitatkozni. A hihetetlen energiával megáldott, úttörő üzletember apja kis firenzei útitáskás-bőröndös cégét az olasz eleganciát megtestesítő globális vállalkozássá fejlesztette. Nem sokkal később tanúja voltam, ahogy az események kedvezőtlen fordulatának hatására elbukik, és megsemmisül az a családi örökség, amelynek megőrzéséért mindvégig oly keményen harcolt. Életének utolsó öt évében a Lear király tragédiájához hasonló árulások sorozata oda vezetett, hogy kénytelen volt eladni az üzletét, ami végső soron a halálát okozta.

Én azonban nem kívánok apám felett ítéletet mondani vagy szánalmat ébreszteni iránta senkiben. Számomra ő egyszerűen egy vonzó, mosolygós, jellegzetes kölnivizet használó apuka volt, aki néha megjelent, majd gyorsan, nagy zajjal el is tűnt az életünkből, mint egy egzotikus madár. Ez a hórihorgas, laza, állandóan mozgásban lévő ember energiával és nevetéssel töltötte meg eseménytelen és csendes otthonunkat minden alkalommal, amikor megjelent. Páratlan férfi volt, emberséges, sebezhető és nagyon törékeny. Noha nem láttuk gyakran, és amikor eljött, akkor sem maradt sokáig velünk, Mamának és nekem ő volt az összetartó kapocs.

Most eltávozott, és nekünk túl kell esnünk a temetésén. Nemcsak az egy órás templomi szertartáson, hanem a fárasztó, háromórás úton is a Firenzén kívül található Gucci-mauzóleumhoz. A mögöttünk lévő hosszú és nehéz néhány hét után úgy éreztük, sose lesz vége ennek a napnak. Mama, Papa és én együtt vártuk egy katolikus magánklinikán a véget – amelyről igazából sohasem gondoltuk, hogy eljön.

A sürgő-forgó apácák között édesanyám apám ágya mellett az egyik oldalon, én a másik oldalon ültem. Mi voltunk a titkok őrzői, az igazság tudói – a két nő, aki tudta, milyen volt az igazi Aldo Gucci, és akik minden körülmények között szerették őt.

Amikor az akkor már házas édesapám először megpillantotta az éppen az egyik római boltba munkába igyekvő eladónőt, a La Bella Brunát, rögtön elvesztette a fejét – és a szívét. A szűzies tizennyolc éves lány vált apám északi pólusává iránytűjében, aki megmutatta neki az utat élete hátralévő részére. Három évtizeden át, miközben keresztül-kasul bejárta a világot, hogy építse birodalmát, Bruna volt az, akihez „Dottor” Gucci – ahogy gyakran nevezték – titkon mindig visszatért segítségért és menedékért. Ugyanez az asszony volt az, aki a kezét fogta, amikor meghalt.

Az ifjú szépség, akinek megjelenését korának leghíresebb olasz filmsztárjaiéhoz hasonlították, súlyos árat fizetett a titkon eltöltött évekért. És ennek következtében én is. Tartalék gyerekként, akinek gyorsan kellett felnőnie, értetlenül szemléltem, ahogy anyám lassan, szomorúan teljesen elvonul a külvilágtól, és ahogy engem kizár belső szentélyükből.

1990 januárjában, a temetés reggelén úgy tűnt, hogy a Róma északi szélén található Chiesa di Santa Chiara templomnál megfeledkeztek különös történetünkről. Apám sofőrje, Franco csendben a modern, terrakottaszínű templomhoz vitt minket. A gyászoló tömeghez csatlakozva zavartan haladtunk felfelé a kőlépcsőkön, majd a templomban a padokhoz vezettek bennünket, azokkal a kollégákkal és üzleti partnerekkel együtt, akik a világ minden részéből özönlöttek, hogy tiszteletüket tegyék a híres Gucci családfő előtt.

A szemközti padsorokban ült apám első felesége, Olwen, három féltestvérem, Giorgio, Paolo és Roberto gyűrűjében, akiknek létezéséről egészen tízéves koromig nem is tudtam. A két család ezelőtt még sohasem tartózkodott egy fedél alatt, és a hangulat ennek megfelelően kissé hűvös volt. A fiúk anyját is most láttam először. Ha magam elé képzeltem volna valaha is, minden bizonnyal egy elegáns, idős angol hölgyet láttam volna, szálfaegyenes tartással, kosztümben és gyöngyökkel. Ehhez képest valósággal sokkolt az összetöpörödött, kerekesszékben ülő, nyolcvanegy éves, öreg, testileg és lelkileg megtört hölgy látványa. Anyám, a gyásztól dermedten, valószínűleg észre sem vette őt.

Arra sem figyeltünk, hogy látványosan választottak el minket apám családjának másik részétől. Végül is ez volt a megszokott helyünk. Azon a szomorú reggelen, abban a vonzónak nem éppen nevezhető épületben ujjaimat születendő gyermekem köré fontam, és azon tűnődtem, hogyan fogjuk túlélni apám védelme nélkül a családi viszályokat. Még csak alig egy hete ment el, és bár anyám minden éjjel látta őt álmában, mindketten teljesen kiszolgáltatottnak éreztük magunkat.

Szokás szerint apa már jóval azelőtt előre elrendezte a dolgait, hogy a végzetes kómába esett volna. Megszervezte saját temetését, majd annak lebonyolítását legodaadóbb embereire bízta. Egyszerű szertartást tervezett, virágok nélkül, kevés beszéddel.

Az anyám iránt érzett tiszteletből saját maga írta meg a halála esetén kiadandó nekrológot. Ebben azt írta, hogy Aldo Gucci feleségét, Bruna Palombót és társát, Olwen Price-t hagyta hátra. Néhány olasz újság apám szándéka szerint nevezte meg az életét kísérő két nőt.

A The New York Times azonban nem így tett. A két nappal apám halála után megjelent nekrológjukban John F. Kennedyt idézték, aki apámat „a divat első olasz nagykövetének” nevezte. A cikk a következő mondattal zárult: „Mr. Guccit felesége, Olwen Price és három fia, Roberto, Giorgio és Paolo gyászolják.”

Édesanyámat és engem meg sem említettek.

Kihagyásunk szembetűnő volt, amit talán a család másik része intézett így, de tenni semmit sem tudtunk ez ellen. Mint ahogy az apám halála után róla írt kellemetlen dolgokkal szemben is tehetetlenek voltunk. A törvény szerint, immár hosszú ideje, kénytelen voltam továbbra is láthatatlan maradni, semmit nem mondhattam.

Egészen mostanáig.

Huszonöt év után íme édesapám, édesanyám és végső soron a mindannyiunk életére kiható világbirodalom eddig ismeretlen története.

Ezt most az én feladatom elmesélni.

EGY

Az apám halálát követő évek nem voltak könnyűek sem anyám, sem az én számomra. Kettőnk kapcsolata mindig is kissé távolságtartó volt, mindkettőnknek megvoltak a saját problémái, és apám hiánya csak tovább rontott a helyzeten.

Anyámat, aki elvesztette a számára egy személyben apát, barátot, férjet és a fiát megtestesítő férfit, teljesen maga alá gyűrte a gyász és a félelem. Az ő energiája vezetett minket előre, ami nélkül elveszettnek érezte magát. Valahányszor vigasztalni próbáltam, eltolt magától, később pedig túlságosan lefoglaltak saját problémáim ahhoz, hogy tovább próbálkozzak. A házasságom válságba került, gyermekem született, és rám hárult az a feladat is, hogy az apám vagyonát kezelő ügyvédekkel tárgyaljak. A gyászra nem maradt időm. Képtelen voltam segíteni anyámnak az útkeresésben, tehetetlen voltam, miközben ő nem tudott beletörődni a veszteségbe, ami miatt jó időre teljesen összezavarodott.

A tehetetlenség gyakorlatilag minden kommunikációs csatornát lezárt kettőnk között; pont akkor, amikor a legnagyobb szükségem lett volna anyámra. Néhány évig alig érintkeztünk. Negyvenes éveimre szembesültem két tönkrement házasságom következményeivel, és ennek a három gyermekemre gyakorolt hatásával. Valamiért, aminek az okát még nem sikerült megértenem, mindig rossz férfiak kerültek közel hozzám, akik után csak a szenvedés maradt. Az a fajta igazi szerelem, amely a szüleim között szövődött, és mindvégig kitartott hosszú és bonyolult kapcsolatuk során, engem elkerült.

Szerencsére volt néhány csodálatos barátom, de ők csak ennyiben tudtak támogatást nyújtani. Az ima és a meditáció segített, de ráébredtem, hogy a probléma, részben legalábbis, jóval mélyebben gyökerezett. A nagyszüleimmel soha nem találkoztam, és a fivéreimet is alig ismertem. Az apámhoz is csak élete utolsó szakaszában sikerült közelebb kerülnöm, anyám pedig örök rejtély maradt a számomra. Egyre mélyebbre ásva a lelkemben, rá kellett jönnöm, hogy a téves döntéseim okát megtört gyerekkoromban és a rendes családi környezet hiányában kell keresnem. A továbblépéshez vissza kellett nyúlnom a gyökerekhez, és el kellett fogadnom a múltamat.

Végül eszembe jutott, hogy talán segítene, ha írnék egy könyvet apámról. Szerettem volna megírni, milyen volt vele az életünk, úgy, ahogy én átéltem – egyfajta naplóként a családomnak. Azt reméltem, hogy így gyermekeimnek valami eredeti és igaz emléket hagyhatok, a mások által írt szenzációhajhász történetekkel szemben. De ami a legfontosabb, úgy gondoltam, hogy ezzel apám az őt megillető helyre kerülne a történelemben, nemcsak amiatt, amit a Gucci létrehozásáért tett, de a miatt az úttörő szerep miatt is, amit az ikonikus „Made in Italy” címkéért játszott szerte a világon.

Arra nem számítottam, hogy kutatásaim során visszatalálok anyámhoz is. Az elhidegülés évei után végre kezdtem megérteni a kettejük közötti különleges köteléket és elismerni anyám érdemeit, amit megérdemelt.

A felismerés 2009-ben jött el, amikor meglátogattam anyámat Rómában. Elvesztegetett hat hónap után, amikor mindössze heti két alkalommal beszéltünk egymással telefonon, most ott ültem vele, és beszélgetni kezdtünk. Remélve, hogy a saját maga megismeréséhez vezető hosszú útjából én is megtudhatok valamit, elmeséltem neki, hogyan éltem meg az elmúlt néhány hónapot, az utazásokat és a szellemi visszavonulást. Együttérzően hallgatta, hogy még mindig magamat próbáltam megtalálni.

– Sok érdekes emberrel találkoztam, és némelyikük ráébresztett, hogy mennyi fehér folt van a gyermekkori emlékeim között – mondtam anyámnak, óvatosan terelve a szót. – Igazából az egész egy nagy fekete lyuk. Sosem kérdeztem, de olyan keveset tudok rólad és Papáról, és a fiatalkori életetekről, és nagyon szeretném jobban megismerni. Láttam anyámon, hogy nincs ínyére egy ilyen beszélgetés, és inkább nem akar ezekről beszélni. Régebben is, amikor rákérdeztem, csak elutasított, vagy azzal, hogy nem emlékszik, vagy hogy nem akar beszélni róla. Mindig is elzárkózott attól, hogy megnyíljon, sohasem magyarázott el semmit, a sötétben tartott, így most is attól féltem, hogy ez nem nagyon fog változni.

Valóban, a szeme sarkából gyanakodva pillantott rám, megvonta a vállát, és azt kérdezte:

– Mire lenne jó ez ennyi idő után?

– Nos, úgy vélem, rajtad is segítene, ha megnyílnál – válaszoltam. –Tudom, hogy úgy érzed, sose értettek meg téged.

Egy ideig csak nézett rám csendben. Aztán hirtelen felállt, és elindult a hálószobája felé. Azt hittem, túl messzire mentem, és a beszélgetés itt véget is ért. Valamit mondhattam azonban, ami hatott rá, mert nemsokára visszatért egy bőrtáskával a kezében, amelyen a jellegzetes Gucci jelzés volt látható. Átadta nekem, és azt mondta:

– Apád sok levelet írt nekem. Mindet megőriztem. Tessék, szeretném neked adni őket.

Egészen addig a pillanatig, abban a napfényes lakásban, nem gondoltam volna, hogy apám akár csak egyetlen sort is írt anyámnak. Folyamatos rohanásban volt, elképzelni sem tudtam, mikor lett volna ideje ennyi lettere d’amorét megírni.

Okosabbnak tartottam, ha inkább nem szólok semmit, kinyitottam a táskát, és kivettem belőle egy köteg levelet; volt köztük kék légipostai küldemény, szállodai levelezőlap, gépelt vagy apám jellegzetes kézírásával írt levél, mindegyik olaszul. A kincsként őrzött archívum az 1958 és 1961 közötti évekből való volt, az udvarlás időszakából, tele tengerentúlról küldött távirattal. Miért őrizgette ezeket több mint ötven éven keresztül?

Miközben gyorsan végigpörgettem a leveleket, a szemem megakadt egy mondaton: „Drága kincsem, szerelmem, ne hagyj el! Ne pusztítsd el a legjobb részét az életemnek… ne lökj el magadtól; ez az érzés nemcsak egy pillanatnyi fellángolás, hanem nagy és végtelen szerelem.”

Alig hittem a szememnek. Anyám egy ideig nézett, ahogy átfutottam a leveleket, majd felállt, hogy teát készítsen.

– Olyan szép levelek – mondta halkan az ajtóból. – Apád gyönyörűen bánt a szavakkal. Ez volt az egyik első dolog, ami megfogott benne.

– Nem olvassuk el őket együtt? – kérdeztem, de a kezét felemelve megrázta a fejét.

– Nem vagyok képes rá. Emlékszem az érzésekre, amiket kiváltottak belőlem akkor régen. Ennyi elég.

Könnyekkel a szememben most jöttem rá, micsoda felbecsülhetetlen értékű örökséget kaptam. Húsz évvel apám halála után ablakot nyitott kettejük titkos életére – ami annyi ideig rejtély volt a számomra, abba most bepillantást nyertem.

– Ez hihetetlen, Mama! – kiáltottam.

– Igen – mondta. Valóságos fiaba (tündérmese), ami nem feltétlenül ér boldog véget.

Az ajándékba kapott levelekből elkezdhettem összerakni a szüleim életének, és végső soron a saját életemnek a darabkáit. Apám leveleit olvasva tengernyi kérdés merült fel bennem, amelyek közül sokat anyám a következő évek során hajlandó is volt megválaszolni. Kutatásaim során visszatértem a firenzei és a római évekhez, ami sok mindenre rávilágított.

Sok mindent megírtak már a Gucci-ház családtörténetéről, különös tekintettel apám kegyvesztettségére, és a botrányt, válást és még gyilkosságot is okozó kegyetlen családi kapcsolatokra. Kevesebbet beszélnek arról, milyen nagyszerű ember volt, és hogy menyire szerette anyámat.

A szavak erején keresztül megismerhettem apám szenvedélyes, érzékeny természetét, ami nagyon eltért attól a vasmarokkal uralkodó, szívtelen cégvezetőtől, amit a nagyközönség ismert. És ami a legfontosabb, teljesen új szemszögből ismerhettem meg a szüleim közötti szokatlan szerelmi történetet a dolce vita aranykorában. Szegényes gyermekkori emlékeim után igen mélyreható élmény volt ez. Nemcsak apám megpróbáltatásait és szenvedéseit ismerhettem meg, hanem azokat az anyám által hozott áldozatokat is, amelyeket fiatalasszonyként azért vállalt, hogy a modern Olaszország meg nem énekelt hősének szeretője és életre szóló társa lehessen.

Zarándoklatom során anyám végre képesnek érezte magát arra, hogy megnyíljon, és felfedje nekem az addig ismeretlen Aldo Guccit – akinek valódi énjét én csak élete utolsó éveiben ismertem meg.

– Volt egy másik oldala is – mondta anyám. – Ezt az oldalát csak én ismertem. Ez volt az igazi Aldo.

Miközben fellebbentette a fátylat apámról, életemben először láthattam anyámat apám szemén keresztül.

KETTŐ

Angliában felnőtt, olasz szülei ellenére önmagát britnek valló emberként mindig is passzolt hozzám a nézet, miszerint a Gucci-sztori Londonban kezdődött, több mint egy évszázaddal ezelőtt.

Apai nagyapámat Guccio Giovanbattista Giacinto Dario Maria Gucci névre keresztelték. Ezt a nevet nem lehetett könnyű viselnie a vékony testalkatú toszkán tinédzsernek, amikor 1897-ben megérkezett Londonba, a Temzére néző Savoy Hotel gazdasági bejárata elé. Firenzétől mintegy negyven kilométernyire nyugatra nőtt fel, tizenhat évesen elszökött otthonról, hogy szerencsét próbáljon a világban, amíg elért Anglia partjaihoz, szénlapátolással kereste meg az útiköltségre valót egy Angliába tartó, áruszállító gőzhajón. Nagybátyja firenzei szalmakalapüzlete, ahol édesapja is alkalmazásban állt, csődeljárás alatt állt, és éppen a közelgő átvételre várt, egyetlen fillér nélkül hagyva a családot.

Guccio, aki szívesen megtett volna bármit, hogy segíthessen, minden bizonnyal hallhatta a gazdaggá lett emberekről szóló meséket a századfordulós Britanniából, ahol Viktória királynő uralkodott. Ez a „meleg” vagy „mocskos kilencvenes évek” korszaka volt – a könnyelműségé, a hivalkodásé és a gazdagságé, melyet különösen a felsőbb osztályok élvezhettek. Az európai körutazás divat lett a tehetős amerikaiak és a gyarmatlakók számára, akik – alig várva, hogy a gyémánt, a vasút, a gyárak vagy az arany révén megkeresett millióikat elkölthessék – Londonba özönlöttek, mielőtt elindultak volna extravagáns, kontinens körüli utazásaikra.

Nagyapám a születésem előtt tíz évvel hunyt el, így soha nem állt módomban megkérdezni tőle, kinek a javaslatára kezdett épp a főváros első számú luxusszállodájában állást keresni. A Savoy archívuma felfedi, hogy akkoriban már több olasz is tagja volt a személyzetnek, és a fiatal, kreolbőrű, angyalarcú fiúk inasként igencsak keresettek voltak. Kikeményített fehér kesztyűik, hetyke sapkáik és csinos uniformisuk nyilván megnyugtató látvány lehetett a társadalom krémje számára, mely beleszeretett abba az újszerű elképzelésbe, hogy megszállhat valahol, ahol az új keletű villamos energia, valamint a lakosztályok fürdőszobáiban folyó meleg és hideg csapvíz mellett kifogástalan szolgáltatásokat is kínálnak. Szobát foglalni sokkal kényelmesebb volt, mint gázzal világított, belvárosi magánlakásokat fenntartani, melyek nem rendelkeztek a fenti kényelemmel. Még saját felvonói is voltak a Savoynak, melyeket mindenki csak „emelkedő szobákként” ismert, és amelyek két utazási sebességgel is rendelkeztek, nehogy a hölgyek elájuljanak.

Az 1890-es évek utazási etikettje azt diktálta, hogy a vendégeknek ki kell szállniuk a hintóból, ahonnan felviszik őket a recepcióhoz, a folyóparti első emeletre. Lakájaik az udvaron maradtak, hogy segítsenek az inasoknak megtalálni, melyik poggyász kihez tartozik. Ezek gyönyörű, kézi készítésű táskák voltak, melyeken sok esetben a család nevének kezdőbetűi és a családi címer dombornyomással szerepeltek. Ilyeneket egész Európában csupán néhány bőrdíszműves készített, elsősorban talán a párizsi Louis Vuitton, a londoni HJ Cave & Sons, és az Asprey a New Bond Streeten, mely utóbbinak ruhaládái, bőröndjei és utazótáskái azóta is királyi beszállítói licenccel bírnak.

Bár megérkezésekor még csak keveset értett angolul, a fiatal Gucciót inasként alkalmazták a Savoyban töltött teljes négy éve alatt. Nagyapám elsődleges szerepe az volt, hogy a rakásnyi poggyászt az akkortájt a Savoy Hillen hatalmas, gránitoszlopos kapukon keresztül nyíló belső udvarból felvigye a pazar River Suites lakosztályokba a lépcsőn vagy a szolgálati liften. Ott pedig segített szétválogatni, majd a poggyászokat elrendezni, mielőtt a szobalányok és az inasok nekiláttak volna kicsomagolni őket. Olyan munka volt, amihez mindössze engedelmességre, állóképességre és a jelbeszéd ismeretére volt szükség.

Alantas munka volt inasnak lenni, hetente kevesebb mint két shilling hat pennyt (megközelítőleg két dollárt) keresett a koszt és kvártély mellett, mégis egy-egy nagyvonalú vendégtől kapott félfontos borravaló (5$) megfordíthatta a legény szerencséjét. Viszonylag szűk látókörű gyermekkora után nagyapámat minden bizonnyal lenyűgözte, amikor ott találta magát ebben a – Londonban a maga nemében egyedülálló – szállóban; abban az épületben, melynek csillogó, pezsgős avatása 1889-ben volt. Ehhez a szállóhoz én is mindig különlegesen vonzódtam, hiszen a Savoy manapság is London egyik legnagyszerűbb épületének számít. Könnyen elképzelhetjük, mennyire üdítően stílusos lehetett a maga idejében.

A Berkeley, a Carlton és a Ritz akkoriban még meg sem épültek, a Claridge’s pedig – amely szintén a Savoy tulajdonosáé, a színházi impresszárió Richard D’Oyly Carte-é volt – inkább hasonlított egy kényelmes dzsentriklubra. César Ritzcel az ügyvezető igazgatói székben és a maître chef szerepében Auguste Escoffierrel, az első sztárszakáccsal, a Savoy azt az úttörő gondolatot hirdette, hogy a hotel a megfelelő hely az arisztokrácia – sőt akár a királyság – számára is, ahol mutatkozhatnak. Úti céllá vált, nem pusztán egy olyan hellyé, ahol az emberek egyszerűen csak aludni szálltak meg. A Noël Cowardhoz és George Gershwinhez hasonlók által szórakoztatott ügyfélkör, amely az új „nemzetközi aranyifjakból” állt, beleértve olyan show-biznisz-sztárokat, mint Sarah Bernhardt, Dame Nellie Melba és Lillie Langtry, akik mindegyikének saját ételkülönlegességekkel is kedveskedtek a Savoyban. Sokszor elgondolkodom, vajon a nagyapám találkozott-e valamelyik sztárral? Vajon Noël Coward dobott-e neki érmét? Lillie Langtry vajon kedves volt-e vele? Akár találkoztak, akár nem, annyi bizonyos, nagyapám még a gondolatától is szédült volna, hogy ha ezek a sztárok valamivel később élnek, az ő családnevét bizonyára mindannyian ismerték volna.

A hotel étterme, a River Restaurant, melyet oly jól ismerek, az egyik első volt azon helyek között, ahol elfogadottá vált a hölgyek számára, hogy nyilvános helyen étkezzenek. Ez viszont a divat iránti érdeklődés növekedéséhez és a feltörekvő új trendekhez is vezetett. Mindez a nagyapámhoz hasonló fiatal inasok számára még több kalapdobozt, útitáskát, Gladstone táskát és napernyőtokot jelentett.

Mindazonáltal 1901-re megváltozott Britanniában a közhangulat. Január 22-én, majd hatvannégy évnyi uralkodás után elhunyt Viktória királynő, népét a megrázkódtatás örvényébe taszítva. Az angol–búr háború további bizonytalanságot és politikai felfordulást teremtett, és az Aranykor már nem is tűnt annyira aranylónak. Ebben az évben történt, hogy a huszonkét éves Guccio úgy döntött, hátat fordít az időközben megszeretett városnak, és gondosan megspórolt félfontosaival hazaindult Firenzébe.

Családjához visszatérve új állást keresett ugyan, de ehelyett első körben egy feleséget talált, egy karizmatikus, egyedülálló anyát, Aida Calvellit, aki varrónőként dolgozott, apja volt a helyi szabó.

Guccio Aida törvényen kívüli gyermekét, Ugót is örökbe fogadta, akinek édesapja a saját esküvőjét nem érhette meg. Annak idején ez meglehetős botrányt okozott, de Guccio azzal, hogy Aidát feleségül, fiát pedig a nevére vette, szakított a konvenciókkal. Ennek ellenére soha sem fogadta el Ugót teljesen sajátjaként, és később el is idegenedtek egymástól.

Néhány év leforgása alatt Guccio és Aida egy kislánynak, Grimalda nagynénémnek, valamint négy fiúgyermeknek adott életet. Közöttük volt az apám is: Aldo, aki 1905. május 26–án született. Később az egyik fiú még gyermekként életét vesztette, három testvért hátrahagyva, akiknek sorsa elválaszthatatlanul összefonódott az enyémmel.

Nagyapám Savoyban megszerzett referenciájával hamar munkát talált a belga kézben lévő Compagnie Internationale des Wagons-Litsnél, amely Európa legfényűzőbb luxusvonatait üzemeltette, közöttük a Blue Traint és az Orient expresszt. Ottani karrierjébe vetett reményeit azonban hamarosan kettétörte, amikor besorozták a hazáját szolgálni. Harmincnégy éves volt, amikor Olaszország 1915-ben belépett az első világháborúba, ő pedig azt a parancsot kapta, hogy jelentkezzen sofőrnek a hadsereg szállítóegységénél.

Minden, amit valaha is megtudhattam az Olaszország és az Osztrák–Magyar Monarchia közötti brutális állóháborúban a hegyekben töltött időszakáról, az volt, hogy ő valahogyan egy karcolás nélkül megúszta, miközben több mint hétszázezren odavesztek.

A háború után a milánói bőrdíszműves Franzinál talált munkát. A céget 1864-ben Rocco Franzi alapította Felice fiával, az igényes európai utazókat célozva meg az olasz poggyászpiacon.

Elegáns utazóládáik és az egzotikus eszenciákkal átitatott „Franzi bőrből” készített azonos nevű bőröndjeik általánosan elterjedtté váltak majdnem az összes transzatlanti gőzösön és első osztályú vonaton, de a Savoyban is gyakran megfordultak. Hogy ez egy szándékos karrierlépés volt-e a nagyapám részéről, vagy csupán egy felmerülő munkalehetőség, azt a történelem nem rögzíti.

Mindenesetre rövid időn belül meggyőződésévé vált, hogy neki is lehet jövője a luxusbőráruk piacán. Tanoncként kezdett, kitanulva, hogyan kell kiválasztani és kezelni a nyersbőrt a csúcsminőségű, tartós, mégis rugalmas termékek előállítása érdekében, míg végül a Franzi római cserzőüzemének vezetői székében kötött ki. Mi-után nagyanyám nem engedte kiszakítani fiatal családja gyökereit szülővárosából, és nem volt hajlandó elhagyni Firenzét, nagyapám ingázni kezdett az olasz főváros és Firenze közt. Ez időben Aida, ez a rettentően erős asszony rábeszélte férjét élete valószínűleg legnagyobb kockázatának vállalására – hogy sorsát saját kezébe véve térjen vissza az Arno folyótól délre fekvő Oltrarno negyedben található otthonukba, és férje indítsa el ott saját üzletét.

A nagyszüleim apró üzlethelyiséget vásároltak egy macskaköves utcában, a folyótól északra, nem messze a Via de’ Tornabuoni uralta elegáns divat- és kávéházi negyedtől. Az új létesítményeket ügyesen pozicionálták a Ponte Vecchiótól sétatávolságon belülre, ahol lényegében minden egyes Firenzébe látogató késztetést érez átkelni. Korai beszámolók szerint a szerény bolthelyiséget padlótól plafonig telezsúfolták bőröndökkel, kézitáskákkal, aktatáskákkal és mindenféle ládákkal. Saját műhelyének berendezését Guccio Németországból nagykereskedelmi úton szerezte be, a háború utáni kedvező árfolyamnak köszönhetően potom áron. Nagyapám, a kifogástalan ízléssel bíró férfi, azt remélte, hogy olyasféle kiváló minőségű bőrárut készít majd, amilyent kisfiúkora óta cipelnie kellett, csak olcsóbb nyersbőr felhasználásával, melyet fejlett festési és cserzési technikákkal javít fel. Elsősorban a saját, de kismértékben az angol szabásra és stílusra alapozott, elegáns terveit firenzei szakemberek állították össze, minden részletre kiterjedő figyelemmel. Minden egyes új darab az első Gucci monogramot viselte – egy apró képet, mely egy talpig egyenruhába öltözött fiatal inast ábrázol hetyke sapkában, egyik kezében bőrönddel, másik kezében pedig egy Gladstone táskával. Ez volt az én nagyapám csöndes kikacsintása kamaszkorára.

Guccio Gucci üzlete a Via della Vigna Nuova 7. szám alatt nyílt meg 1921-ben. Az utca neve „új szőlőskert”-et jelent, és nagyapám minden bizonnyal a korai szüretben reménykedett. A „G. GUCCI & Co.” nevet fekete márványba vésve, ezüstszínű betűkkel írták ki az art deco ajtó fölé. Sokszor jártam ott – mára már a kiterjedtebb Gucci-létesítmény részét képezi, melynek főbejárata a Via de’ Tornabuoniról nyílik –, ma sem nehéz elképzelni, hogyan is festhetett közel száz évvel ezelőtt.

Egy, a Sassaiola Fiorentina című helyi lapban megjelent hirdetés valigeria Inglese (azaz angol utazóládák) szavakkal írja le az üzlet specialitását, ahol kapható volt még articoli finissimi per regali is (azaz elegáns aprócikkek ajándékba). Nagyapámat a hirdetés direttore comproprietario megnevezéssel illeti (társtulajdonos, egy befektető csendestársa), aki korábban a Franzi bőrárugyár alkalmazásában állt.

Az immár negyvenéves, háromgyermekes apa, aki egész kamaszkorában szinte kizárólag ilyen táskákat cipelt, bizonyára idegesen, ám büszkén állhatott az üveglappal fedett pult mögött, viaszolt bajszával, élete első vevőjére várva. Ügyes húzás volt tőle, hogy a tartósságra helyezte a hangsúlyt, és azt beszélték róla, bőröndjei strapabíróságát demonstrálandó nem volt rest ugrálni sem azokon. A minőség volt az elsődleges, hiszen tudta, szájról szájra fog terjedni a híre. Az üzlet eleinte lassan indult be, de újsághirdetései az elégedett vevők ajánlásaival hamarosan vonzották a vásárlókat a boltba; éppen úgy, ahogyan megálmodta. Ez idő tájt a fáradságos földi, vízi vagy vasúti utazások során sérülést szenvedett poggyászok javítását is vállalta – az efféle problémákat még inaskorából túlságosan is jól ismerte. A szakadt pántok javítása és a csúnya karcok kipolírozása annyira jövedelmező mellékágnak bizonyult, hogy az üzleti sikerre egyre éhesebbé váló nagyapámnak módjában állt egy új műhelyt is megnyitnia.

A családi üzlet indulásakor édesapám, Aldo tizennégy éves volt – nem sokkal fiatalabb, mint amennyi a saját édesapja volt, amikor annak idején szénlapátolással kereste meg a hajójegyét Angliába. Ugyan Papa később botanikát tanult a gimnáziumban (ahol egy életre lelkes szenvedélyévé vált a kertészkedés), ám a felsőoktatásra irányuló gondolatok annál is inkább feledésbe merültek, mivel ő és öccse – Vasco nagybátyám – futárként dolgoztak az iskola után és a hétvégéken is. Kisöccsük, a kilencéves Rodolfo még túl fiatal volt a kiszállításhoz, ráadásul más álmokat dédelgetett.

Tizennyolc éves nővérük, Grimalda nagynéném a pénztárgépet kezelte Aida nagyanyámmal együtt, aki a valóságos erőt jelentette az üzletben. Keményített, fehér kötényében uralkodott a kifogástalanul öltözött személyzet fölött, pontosan olyan magas elvárásokkal, mint ahogyan a háztartását is vezette. Papa imádta őt, holott ő is belátta, hogy bizony néha ördögi tudott lenni, sőt időnként félelem nélküli asszonynak nevezte őt. Az biztos, hogy ugyan Aida nem ejtett hadifoglyokat, meg volt róla győződve, hogy bármit megtehet – nagyapámhoz hasonlóan.

A férje egyszerű, őszinte ember volt, számos jó tulajdonsággal, ám gyakorta rugalmatlan és esetenként zsarnokoskodó is. De leginkább egy csekély önuralommal és kevés türelemmel bíró perfekcionista volt – ez az a vonás, amelyet továbbadott apámnak, amit ilyen módon én magam is örököltem tőle. A bevásárlólistáktól a személyi higiéniáig mindenben a tökéletességet várta el. Egy régimódi értelemben vett kívülálló tulajdonos volt, ahogyan kövér Toscano szivarját pöfékelve ellenőrizte, hogy minden makulátlan-e, mielőtt arany zsebórájának percenésére hajszálpontosan kinyitják az üzletet. Nyitvatartási időben a műhelyszinten várakozott háromrészes, szűk, Dapper öltönyében, varázsának bevetésére készen. Eltökélt szándéka volt, hogy cégét legalább annyira sikeressé tegye, mint amilyen a Franzi volt, és – ahogyan annál a cégnél is – fiaitól is maradéktalanul elvárta, hogy éppannyira szenvedélyesek legyenek az ügy iránt, mint ő maga. A család és az üzlet iránti elkötelezettség az első – emlegette mindig.

Gyakorta szembefordítva az egyik fiút a másikkal, Guccio maga is csepegtetett egy kis kezdeti versenyszellemet fiaiba. Elvárta, hogy Grimalda néném is beszálljon a versengésbe, bár nőként valójában soha nem volt része az üzleti tervnek. Nagyapám nemtől függetlenül ragaszkodott ahhoz, hogy gyermekei egytől egyig fenntartsák kifogástalan modorukat, megjelenésüket és viselkedésüket, mint egy csúcsminőséget nyújtó, magasra törő cég dolgozói. Teljesen a magáévá tette azt a bella figura néven ismert, évszázados olasz hagyományt, mely arra vonatkozik, hogy az ember hogyan jelenik meg a külvilág előtt, elegáns ruházatban, bájosan és előkelően, hogy a lehető legjobb benyomást tegye.

Papa nem okozott csalódást. Finom csontozatával és egyedülállóan átható kék szemével a család elsőszülött fia minden kétségen felül numero uno volt. Született üzletelő volt, aki anyja konokságát és apja vállalkozói szellemét örökölvén lelkes tanonc volt. Szenvedélyesen állt a családi üzlet fejlesztésének kihívása elé. Fürge volt és korán kelt, rendszerint ő volt az első, aki kilépett az ajtón a gyönyörűen becsomagolt bőrholmikkal, hogy kerékpárján Firenze-szerte kiszállítsa a vásárlóknak, gyakran a sorsot is kísértve a szűk, lovas kocsikkal zsúfolt utcákon.

Apám ekkor volt húszéves. Teljes munkaidőben dolgozva tökéletesen elsajátította nagyapám igényességét, ahogyan gondosan megvizsgálta a kirakatokat, és leellenőrizte a cég által gyártott összes darab minden egyes öltését. Mindkét férfi ragaszkodott hozzá, hogy az értékesítőszemélyzet hosszú órákat töltsön el az üzletben a vásárlókkal való kapcsolattartás érdekében; biztosítva azt, hogy a nevüket viselő üzlet a minőség és a kiválóság ragyogó kinyilatkoztatása legyen. A színfalak mögött azonban nem mindig tűntek oly ígéretesnek a dolgok. Az üzleti élet a kezdetekkor elég kiszámíthatatlan volt, és egy időpontban nagyapámnak kis híján be is kellett zárnia. Ettől csak a Grimalda néném vőlegénye által folyósított kölcsön óvta meg. Ezzel az összeggel megmentette a céget, míg újra annyira be nem indult az üzleti élet, ami így nemcsak hogy adósságai törlesztését, de még egy második üzlet megnyitását is lehetővé tette nagyapámnak a környékbeli Via del Parionén.

Nemsokára Papa elég ügyesnek bizonyult ahhoz, hogy kiküldjék terepre a Gucci legelső kereskedőjeként. Olyan munka volt ez, ami veleszületett kalandvágyának és fürkésző szemének is imponált. Bemutatótermékekkel teli bőröndjeivel nagyvonalúan töltötte meg a vonatok csomagtartóit, másnak alig hagyva helyet. Amit néhányan faccia tosta (pofátlanság) megnevezéssel illettek, az az ő veleszületett arroganciája volt, ami valahogy mindig előbbre vitte őt az életben. Jóképű, fiatal, meggyőződéses agglegényként hamar felfedezte a kereskedőtársakkal, a külföldi látogatókkal, a tehetős ügyfelekkel és azok személyzetével történő napi kapcsolattartás nem várt előnyeit, különösen olyan esetekben, amikor e szóban forgó személyek történetesen nők voltak.

Sokat utazott, mégis Firenze volt az a hely, ahol találkozott az első olyan nővel, aki komoly hatást gyakorolt az életére.

HÁROM

Ahányszor csak ránézek apám és felesége esküvői fotójára, mindig meglepve fedezem föl rajta az aggódó fiatalembert. Összeszorított ökle és bizonytalan arckifejezése árulkodnak annak a felelősségnek a terhéről, melyet mindössze huszonkét éves fejjel érezhetett. Érdekes módon önmagamat is látom benne – orrának formájában, a szemében és hosszúkás arcában. Ezzel szemben menyasszonya jóval nyugodtabb benyomást kelt, fejét alig észrevehetően férje felé billentve, nyitott szájjal áll a képen, mintha éppen mondani akarna valamit. Személyét a várakozás szele lengi körül, nemcsak várandóssága, hanem az előttük álló jövő okán is.

Olwen Price egy kedves, vörösesszőke bakfis volt a közép-angliai Shropshire-ből, a walesi határ mellől. Protestáns családja a faiparban dolgozott, bútorokat, kerekeket, és koporsókat készítettek. A hat gyermek legidősebbike szabónak tanult, de valahogyan sikerült elkerülnie a robotolást, ami akkoriban a vidéki tinédzserek sorsa volt, és komornának állt.

II. György görög király felesége, Erzsébet román hercegnő alkalmazásában Olwen egyik feladata az volt, hogy begyűjtse az árut az úrhölgy kedvenc, gyakorta látogatott, exkluzív kereskedéseiből. Számos megállóinak egyike a firenzei Villa della Vigna Nuován álló G. Gucci & Co. apró boltja volt, ahol Olwent először kerítette hatalmába apám varázsa.

1927 tavaszán Erzsébet királyné váratlan látogatást tett az üzletben – méghozzá egyedül. Egy európai királyi sarj érkezése mindig okot adott az ünneplésre (ilyen alkalmakkor a Savoyban harangot kondítottak), de ezúttal elmaradt az üdvrivalgás. A hercegnő nem vásárolni, hanem panaszt tenni érkezett. Kurta módon közölte nagyapámmal, hogy hajadon alkalmazottja, Miss Price, akiért a hölgy némi felelősséget érzett, titkos viszonyt folytatott édesapámmal, ami pedig még rosszabb, Olwen teherbe is esett tőle.

Guccio megalázottnak érezte magát. Tisztában volt vele, hogy forróvérű fia képtelen uralkodni a vágyain, és lényegében a környezetében megforduló bármelyik nőt képes elcsábítani. Egyre szaporodó, felelőtlen hódításai legendák táptalajává váltak a műhelyben, például hogy egyszer a vonaton szemezett egy apácával, aki végül engedte magát megsimogatni. Csábításait soha nem tiltotta neki senki, de azzal, hogy egy lányt bajba sodort, túl messzire ment.

Mikor apám tudomására jutott, hogy Olwen terhes, úgy tett, mintha mi sem történt volna, de apja leckéi a család tiszteletéről nyomot hagytak benne. Persze őszinte vonzalmat is érzett a csinos, fiatal szobalány iránt, ahogyan életre szóló lelkesedéssel viseltetett minden brit dolog iránt, amit szintén nagyapámtól örökölt. A következményeket nem igazán mérlegelve Papa felajánlotta, hogy feleségül veszi a tizenkilenc éves lányt, és gondoskodik születendő gyermekükről.

Az ajánlat elfogadhatónak bizonyult a hercegnő számára is, így amikor Olwen már a harmadik hónapban volt, ám ennek látható jelei még nem mutatkoztak, hozzáment apámhoz a Miasszonyunk és Szt. Oszvald katolikus templomban, angliai otthonától nem messze, Oswestryben. Az esemény 1927. augusztus 22-ére esett. Olwen, aki jóval alacsonyabb volt apámnál, térdig érő fehér ruhát, rövid fátylat és gyöngyökkel kirakott, félhold alakú fejdíszt viselt. Domborodó hasa előtt szorosan fogta nagy virágcsokrát. Egyesek azt mondják, az arcára diadal ült ki.

A nagyszüleim nem keltek át a La Manche csatornán, hogy részt vegyenek az esküvőn, hiszen ez a bolt zárva tartása mellett szükségtelen kiadást is jelentett volna. Apám a templomi anyakönyvbe bőráru-kereskedőként írta be magát, tanújaként pedig a helyi trafikost nevezte meg.

Az akkori – és bizonyos mértékig még ma is élő – olasz szokás szerint a menyasszony vőlegényéhez és annak szüleihez költözött a firenzei szerény, kétszintes családi házba. Annak ellenére, hogy Olwen egész életében sokat utazott, egy olyan országban, melynek nyelvét csak alig beszélte és nem igazán rajongott annak konyhájáért sem, hamarosan úgy érezte magát, mint a partra vetett hal.

A követelőző kisbaba, Giorgio mellett, aki 1928. február 2–án jött a világra, Olwennek nem sok ideje volt szocializálódni, ezért apám egyre gyakrabban járt el otthonról – dolgozni és szórakozni. Felesége teljes mértékben a gyermeknevelésnek szentelte magát, miután gyors egymásutánban két további fiúgyermeket szült, 1931 márciusában született Paolo és 1932 novemberében Roberto. Mivel nagyobb helyre volt szükségük, a pár saját otthonba költözött a városon kívülre, ahol Olwen még inkább elszigetelődött dinamikus, hamisítatlanul latin férjétől, akinek az élet és a nők iránti étvágya sosem csillapodott.

A háborúk közötti Olaszország nagymértékben ki volt szolgáltatva Benito Mussolini miniszterelnöknek, a fasiszta párt vezérének. Az Il Duce néven is ismert vezető sikeresen alkalmazott hazug propagandával és az ígérgetett gazdasági növekedéssel vezérkultuszt teremtett, félelmetes feketeingesei segítségével egypárti diktátorként uralkodott. Apámat fikarcnyit sem érdekelte a politika, ideje sem volt a fasiszták számára. Nagyapámmal együtt túlságosan is elfoglaltak voltak a politikai cselszövésekhez. Még akkor is, amikor az ország épp depressziótól szenvedett, ők elkötelezetten hajszolták cégbővítési terveiket az import nyersbőr felhasználásával. Vasco és Rodolfo nagybátyáim már elég korán ígéretesnek mutatkoztak, de sohasem viseltettek az apáméhoz hasonló buzgalommal az üzlet jövője iránt. 1935-ben, amikor Papa épp betöltötte a harmincat, terveikbe váratlanul beleavatkozott a politika. Mussolini az ország és a szomáliai olasz kolónia közötti, rendezetlen határvita miatt elrendelte az Etiópia néven is ismert Abesszínia megszállását. A hét hónapos konfliktus világszerte felháborodást váltott ki, a Népszövetség pedig, melynek mindkét ország tagja volt, büntetések sorozatát vetette ki, köztük az Olaszországgal szemben bevezetett kereskedelmi szankciókat.

Nélkülözhetetlen német bőrellátmányforrásuk elzárásának veszélye apámat és nagyapámat gyors cselekedetek egész sorára késztette, nem is sejtve még ekkor, hogy ezen döntéseik adják majd a Gucci márka jövőjének alaphangját is. Papának sikerült némi nyers borjúbőrt beszereznie egy cserzőüzemből, Firenze történelmi Santa Croce negyedében, a város délkeleti peremén. Felismervén, hogy ezt a sokkal drágább és kiváló minőségű, cuoio grasso néven ismert anyagot takarékosabban kellene felhasználni, különféle olasz juta-, kötél-, vászon- és nápolyi kenderbeszállítókat hajtott föl, azt tervezve, hogy ezen anyagokkal egészítik ki a bőrt.

Legkeresettebb bőröndjükhöz sárgásbarna színű, jellegzetes, sötétbarna geometriai mintával nyomott vásznat választott, mely később a rombi design (rombuszminta) néven vált ismertté. Ezt a védjegynek számító, bőrrel szegett anyagot, a későbbiekben a két, egymásba kapcsolódó G betűvel személyre szabva máig is használják a Gucci-termékeken; bizony, ez is apám egyik okos újítása volt.

Az olasz–abesszín háború ugyanabban a hónapban ért véget, amelyben apám betöltötte harmincegyedik életévét. Ennek az évnek a Gucci-termékekre gyakorolt hatása életre szóló maradt. A cégnek nemcsak hogy sikerült túlélnie a kereskedelmi embargót, de az üzlet egyenesen dübörgött. Papa legyőzhetetlennek érezte magát egy másik konfliktus távoli moraja ellenére is. Vasco bácsikám vette át a gyárban betöltött szerepét, míg Rodolfo bácsikám álmát követve Maurizio D’Ancora művésznéven filmszínész lett. Édesapám, aki még mindig az első számú fiúgyermek volt, csillapíthatatlanul vágyott további terjeszkedésre Rómába és azon túlra is. Két évbe és számos heves vitába került neki, mire meggyőzte nagyapámat arról, hogy egy efféle kockázat üzletileg észszerű lehet. Guccio középkorára óvatos emberré vált, különösképp, amikor felidézte magában, hogyan veszítette el családja kis híján minden vagyonát. A firenzei üzlet elvárásain felül teljesített, és számára ez volt minden, amit csak remélt. „Miért kockáztatnánk mindezt egy ismeretlen beruházással egy olyan városban, amelyhez semmi sem köt minket? Pláne most, amikor egy újabb háborút emleget a szóbeszéd.” Ám a nagyapám mogorva külseje mögött még mindig az a kalandvágyó srác volt, aki Angliába szökött szerencsét próbálni, valamint – ugyan titkolta, de – csodálta apám bátorságát és fékezhetetlen akaratát – ahogyan az olaszok mondanák –, forzáját.

A könyörtelen nyomás hatására engedélyezte apámnak, hogy egy új üzlethelyiséget vásároljon a Via Condotti 21. alatt, Rómában, divatos, központi helyen, nem messze a Spanyol lépcsőtől. A bolt berendezése nagyrészt az első mintájára készült, ugyanolyan olívamintás, faragott elefántcsont fogantyúkkal, és nem fukarkodtak a bemutatópolcokkal, a szőnyegborítással és a világítással sem.

A sarokházként álló, kétszintes ingatlan emeletén még egy lakás is jutott Olwennek és három gyermeküknek. Róma lett az új otthonuk.

1938. szeptember elsején Papa elnökölt a Via Condottiban nyíló új bottega, azaz üzlet nyitóünnepélyén. Csupán elképzelni tudom azt az izgatottságot, amit afölött érezhetett, hogy első ízben törhet ki Firenzéből, miközben ambiciózus lelke végre megkönnyebbülésre lelt. Apját hamar meggyőzte értékesítési mutatóival, a városba ugyanis egyre növekvő számban özönlöttek az egytől egyig minőségi bőráruval hazatérni vágyó amerikai és egyéb turisták.

Amire azonban nem számított, az az volt, hogy pontosan egy évvel az üzlet hivatalos megnyitása után kitör a második világháború. Amikor Mussolini 1940-ben egyesítette erőit Németországgal, a jövő siváran festett – nemcsak az üzlet, hanem szinte az összes kereskedelmi vállalkozás számára Európa-szerte. Ha nem lett volna a baráti bank állhatatossága, valamint az a szerződés, amely a cég kézművesmestereit csizmakészítőnek delegálta az olasz gyalogság ellátására, a G. Gucci & Co. szinte biztosan tönkrement volna.

Apám annak köszönhetően kerülte el a besorozást, hogy Il Duce a jó közhangulat fenntartása érdekében ragaszkodott az olasz főváros vállalkozásainak háborítatlan működéséhez. Firenzei fivérei nem voltak ennyire szerencsések, így mindketten megjárták a frontot. Persze Róma sem úszta meg a háborút teljes mértékben, hiszen 1943-ban és 1944-ben is több ezer civil áldozatot is követelő bombázások érték a szövetségesek oldaláról. A Vatikán szigorúan semleges politikát alakított ki magának, és XII. Pius pápa az utcára ment, hogy alamizsnával segítse a leginkább rászorulókat. Végül sikerrel kikönyörögte Roosevelt elnöktől, hogy Rómát nyílt várossá nyilvánítsa. Olyan várossá, mely felhagyott minden védelmi intézkedéssel, amely mindenekfelett polgárait és kincseit óvta.

Amíg apám az üzlet életben tartásával kínlódott, felesége a kétnyelvűként nevelt fiaikra koncentrált, akikkel a háború után tervezte hazalátogatását a családjához Angliába. A fiúk az ír apácák üzemeltette Mater Dei iskolába jártak, és a szokásos testvéri rivalizálás ellenére is nagyon közeli barátok voltak. A legidősebb, Giorgio dadogással küzdött és kissé ideges gyermek volt. Paolo – a tipikus középső fiú – hangos és társaságkedvelő volt, míg mindenki Robertót, a kisbabát csodálta. Az „apunak” nevezett férfi távollétében, akivel Olwen egy szerelemmentes házasságba bezárva élt, az anya volt az, aki fiai érzelmi fejlődését táplálta.

Manapság már furának tűnik arra gondolni, hogy kevesebb mint száz évvel ezelőtt a válás nemcsak ismeretlen fogalom volt Olaszországban, hanem egyenesen a katolikus egyház kanonikus törvényei közvetlen megszegésének is számított, ahogyan egyébként mind a mai napig annak számít. Ugyan jogilag az 1970-es évekig nem volt szankcionálható, de még a protestáns Britannia is elítélte. Hacsak Olwen vissza nem akart menni Shropshire-be, hogy gyermekei nélkül, élelmiszerjegyeken éljen, nem igazán volt más választása, mint Olaszországban maradni és fiait a lehető legjobb tudása szerint felnevelni. Beletörődött a ténybe, hogy apám többnyire távol marad az életétől, mivel folytatta a szakmai, a személyes és az üzleti sikerek mindent felemésztő keresését.

Amikor a háború véget ért és a partizánok megölték Mussolinit, Róma csüggedt nácijait diadalittas amerikaiak váltották föl, akik cigarettát szívtak és rágógumit osztogattak. Az amerikai katonák (a GI–ok) kimeríthetetlennek tűnő dollárbankó tartalékait sehol sem üdvözölték annyira szívélyesen, mint a Gucciban. Minden egyes nap, amikor Papa átszámolta az aznapi bevételt, hatalmas megkönnyebbülést érezhetett, hiszen az, amit egyesek az ő felelőtlen kalandjának tartottak, végül mégis kifizetődőnek bizonyult.

Új ötletekkel telve és nemzetközi elismerésben reménykedve gyorsan megnövelte az olyan egyszerűen szállítható kiegészítők gyártási mennyiségét, mint a kesztyűk, övek, hajtókajelvények és a kulcstartók. Fiait is elkezdte úgy terelgetni, hogy elfoglalhassák helyüket a Gucci-dinasztiában, melyet reményei szerint létrehoz majd; ezt a törekvését apja is aktívan támogatta.

Nagyapámban akkora volt az üzlete iránti szenvedély, hogy állítólag az épp csak megszületett unokái orra alatt egy bőrdarabkával legyezgetett, miközben azt mondta nekik, hogy: „Ez itt a bőr illata, a jövőtök illata!” Nem tudom, hogyan reagáltam volna erre csecsemőként, ha az apám ezt csinálta volna velem, de felnőtt fejjel magam is értékelni tudom a gazdag nyersbőrök természetes, már-már primitív minőségét, mely az élet legszebb pillanatainak emlékeit kelti életre.

Papa, ahogyan korábban az apja is, éles versengést alakított ki üde arcú, tizenéves fiai között, arra ösztönözve őket, hogy mély érdeklődéssel legyenek az üzlet iránt, amelyet egy napon megörökölni hivatottak. A raktárban és a házhozszállításnál dolgoztatta őket – ahogyan annak idején az apja őt is. Amikor azokon a zajos reggeleken vidáman szélnek eresztette őket a kerékpárjaikkal, apám valószínűleg nem tudhatta, hogy köztük van az, aki később tönkreteszi őt.

NÉGY

A mítosz „egy, a közösségi hagyományokban gyökerező történet, mely gyakran egy adott ember történetét meséli el”. Jelenthet „egy széles körben elterjedt, ám téves hitet vagy eszmét” is. Én, aki a titok leple alatt nőttem föl, megszoktam, hogy az igazságot rejtegetni szokták, így aztán nem ért meglepetésként, amikor fölfedeztem, hogy a Gucci nevet övező dolgok között már jóval a születésem előtt volt némi újrafelfedezni való.

Guccio nagyapám már a legelső, Savoyban eltöltött napjaitól kezdődően nagyra értékelte a hagyomány fontosságát, ha valamilyen státusszimbólum létrehozásáról volt szó. Az ősi címek, a családi címerek és a dombornyomott monogramok az arisztokrácia sajátjai voltak, így apám tisztában volt vele, hogy ha egyszer a Gucci márkanév egyet kezd jelenteni a luxussal, és mágnesként kezdi vonzani a gazdagokat és feltörekvőket, akkor saját családja szerény gyökereit el kell rejteniük, és ki kell dolgozniuk egy jóval illusztrisabb családi hagyományt. Az kétségtelenül nem állt érdekükben, hogy felfedjék nagyapám karrierjének alantas kezdeteit inaskorából.

Ahogyan Papa egyszer megfogalmazta: „A státusszimbólum nem születik csak úgy. Akkor válik valami azzá, amikor elfogadja egy bizonyos elit, majd ezután mindenki vágyakozni kezd rá, hogy megszerezhesse.” Ekképpen aztán ő és az apja rögtön a háború után nekiláttak zseniális tervük kidolgozásának, egy, a Gucci név számára jobb háttértörténet megalkotásának.

Miután ügyfeleik között sok volt az autók kora előtt felnőtt és egykor lovagló arisztokrata, újra megfogalmazott történetüket egy „feltételezett” középkori nemesi származásra, egy firenzei szíjgyártó vonalra alapozták.

Ez össze is állt azzal a lovas témájú termékvonalukkal, melyet ekkor kezdtek gyártani, és amely később piros-zöld csíkos, lószerszámok ihlette szöveteket, a versenymezek színeit, kengyelek és kengyelbetétek nyomán formált fémelemeket és fogantyúkat is magába foglalt, továbbá azt a fajta dupla varrást is, amelyről mindenkinek a legfinomabb bőrnyergek jutnak eszébe.

Az igazán ügyes csavar az apró Gucci-jelvény frissítése volt, melyet minden egyes, a gyárat elhagyó táskára kézzel hímeztek. Az új verzió egy módosított címert tartalmazott, mely egy rózsával és kerékkel díszített pajzsot formált a család neve alatt. Az alantas, poggyászt cipelő inast pedig egy nemes páncélos lovag váltotta le.

Nos, ez a bizonyos mítosz ekképpen született.

Még kislánykoromban apám egyszer megajándékozott egy aprócska pecsétgyűrűvel, rajta a Gucci-címerrel. Tizennyolc karátos aranyból készült, és tökéletesen illett a kisujjamra. Jelentőségét értékelni még túl fiatal voltam, de büszkén viseltem, és a mai napig őrzöm.

Ám apámnak egyéb ötletei is voltak az üzlet élénkítésére. A nehéz, háború utáni évek alatt, amikor Olaszország depressziótól szenvedett, a bőr pedig még mindig ellenőrzött áru volt, a pénzügyileg életképes termékek kialakításának érdekében elkezdett egyéb anyagokkal is kísérletezni. Szokták is mondani, hogy a kényszer szüli a találmányt, és 1947-ben életre kelt a Bamboo Bag, a bambuszfüles táska.

Senki sem biztos benne, hogy a Guccin belül ki állt elő elsőként a sajátos szabású disznóbőr táska ötletével, melyet egy nyereg kontúrjai ihlettek, és csiszolt bambuszfogantyúval láttak el, de én mindig is igazán zseniális húzásnak tartottam.

A táska azonnali siker lett, és még egy Roberto Rossellini-filmben is szerepelt, ahol Ingrid Bergman karját díszítette. Annyi év pénzügyi nyomor és fasiszta uralom után a Gucci bátor kis bambuszfüles táskája valami újat és izgalmasat testesített meg. Az ország újjáéledésének emblematikus motívuma volt, amelyet számos későbbi inkarnációja is megőrzött, és amely azóta is ikonikus státusszimbólum maradt, hiszen a vintage modellek mind a mai napig nagyon keresettek. Nekem is volt egy, feketében, melyet anyámtól kaptam ajándékba, ám évekkel később ellopták egy teljes készletre való Gucci táskával egyetemben, melyek legértékesebb vagyontárgyaim közé tartoztak.

Ez idő tájt édesapám és bácsikáim minden idejükkel az üzletet szolgálták. Azok után, hogy a háború idejének nagy részét seregeink szórakoztatásával töltötte, Rodolfo színpadi pályafutása véget ért. Munkanélküliként, kissé vonakodva ugyan, de elfoglalta helyét a Via del Parione üzlet földszintjén, miközben szabadidejét egy egész estés önéletrajzi film készítésének szentelte, melyben legnagyobb filmbéli pillanatait szándékozott bemutatni. Ő is a saját mítoszán dolgozott.

A lezser Vasco, aki a háború idején a katonaicsizma-gyártást felügyelte, a firenzei gyártóüzemekben szolgálta a céget, beleértve egy új, a bambusztáska sikereire alapozva épült gyártóegységet is. Erőfeszítéseik jutalmazásául nagyapám igazgatói tisztségeket és azonos mértékű tulajdoni részesedést osztott szét három fia között, mindazonáltal az mindenki számára elfogadott tény volt, hogy ő és Papa ülnek a volánnál. Mégis ez a gesztus növelte az általános önbizalmat és a családi büszkeséget.

A biztos megélhetést nyújtó munkaadó és az újításokat arányos jutalommal ösztönző vállalat hírében álló, egyre növekvő elismertséget szerző céghez csak úgy özönlöttek a képzett bőrdíszművesek.

Nagyapám egyik ügyes húzása – amit gyanúm szerint a Franzitól koppintott – az volt, hogy minden egyes kézművesét egy saját azonosítószámmal látta el, melyet mindenki belepecsételt az összes, általa készített darabba – ezzel is ösztönözve a felelősségtudatot, a kreativitást és a visszakereshetőséget.

Bármi, ami hibásnak találtatott, visszavezethető volt közvetlenül a készítőjére, és ez nagyban hozzájárult ahhoz, hogy a lehető legmagasabb színvonalat tarthassák.

Miután a római üzlet folyamatosan új üzleteket hozott, minden kézre szükség volt, hogy teljesíteni tudják a rohamosan szaporodó megrendeléseket. Apám, alig várva, hogy készpénzre válthassa a Gucci egyre növekvő nemzetközi népszerűségét, a következő mottót alkotta meg: A minőségre akkor is emlékszünk, amikor az árat már rég elfelejtettük.

Az új mottót arany dombornyomással bőrtáblákra íratta, melyeket aztán az üzlet különböző, stratégiailag megválasztott pontjain helyezett el. Való igaz, akkoriban termékeik olyan kiváló minőségben készültek, hogy még ma is előfordul, hogy valamelyik barátom édesanyja fölemlegeti, mennyire kortalanok voltak az akkori – évtizedek elteltével is modern megjelenésű – táskák. Nagyapám, aki a kézművesmunka és a tartósság megszállottja volt, bizonyára büszkén hallotta volna ezeket a dicséreteket.

Papa, a maga nyugtalan módján, melyet anyámmal együtt túlságosan is jól ismertünk, egyre messzebb és messzebb utazott új alapanyagokat kutatva, és kereskedelmi bemutatókat látogatva Európa-szerte. Londonban nagy tételben rendelt vörös és csíkos disznóbőrt egy wallsalli bőrcserző-specialistától Staffordshire-ből. Ezek a vajpuha nyersbőrök oly mértékben kulcsfontosságúvá váltak a Gucci üzletében, hogy képes volt ellátogatni az üzembe is, hogy személyesen válogathassa ki őket. Minél többet utazott, annál fontosabbnak tartotta a cég további terjeszkedésének ügyét, hogy ki tudja aknázni a nemzetközi fellendülést. Első célpontja Milánó volt, amely dinamikusan állt talpra a szövetségesek szőnyegbombázásai után.

Nagyapám bármilyen további terjeszkedés kapcsán idegeskedni kezdett. Ő és Aida nagyanyám még mindig ugyanabban a házban éltek, és a jómód kellékei közül csupán néhányat tettek magukévá. Nagyapám egyik mottója így hangzott: Maradj kicsi, hogy nagy maradhass, és elhatározta, hogy nem fogja engedni apámat túlságosan elszállni. A szenzibilis Vasco, akinek a munkája a személyzet alkalmazásából és a gyártás felügyeletéből állt, Papa leplezetlen ambícióit illetően szintén bizalmatlan volt. Rodolfo nagybácsi, a család kisbabája, akit mindenki csak Foffóak hívott, némiképp eltérő véleménnyel volt erről. Matinébálvány és világlátott múltjának hála, kifinomult körökben mozgott, és jól tudta, hogy a minőségi árunak kiaknázatlan piaca van. Annak ellenére, hogy hollywoodi ábrándjait feladni kényszerült, jól látta, hogy apámnak is megvannak a saját álmai, és hamarosan legfőbb szövetségesévé vált.

Kisöccse támogatásával Papa képes volt a maga útját járni, és 1951-ben új üzlethelyiséget szerzett Milánó legdivatosabb utcájában, a köznyelv által csak Montenapo néven emlegetett Via Monte Napoleone 7. szám alatt.

Mintha csak valami rejtélyes módon a jövőbe látott volna, apám épp a legjobb helyen és időben nyitotta meg az üzletet. Biztonsági intézkedésként Rodolfót tette meg a csinos kis bottega főnökének, hiszen tudta, hogy öccse filmipari kapcsolataira fog támaszkodni. Hamarosan a milánói Gucci bejáratánál nyüzsgött az olasz filmstúdiók krémje, közöttük olyan ikonokkal, mint Marcello Mastroianni, Fellini Édes életéből és Gina Lollobrigida, hogy megkaparinthassák a legújabb kreációkat.

Papa azonban még merészebb terveket szövögetett. Jóval azelőtt, hogy nagyapám táskákat cipelt a Savoyban, mintegy hárommillió olasz indult meg az amerikai partok felé, hogy az Egyesült Államok gazdaságának szerves részeivé váljanak, amit új bevándorlási hullámnak is neveztek. Amikor az amerikai katonák az elegáns bőráruk nemhivatalos nagyköveteiként elkezdtek visszatérni az Államokba, új vágyat ébresztettek honfitársaikban minden olasz holmi iránt. Apám szerette volna átváltoztatni Amerikának Olaszországról, a szegény pizzaevő bevándorlók hazájáról kialakított képét valami sokkal előkelőbbé, a minőség és a dizájn szinonimájává.